Jesenska številka revije PRO 2023
Revija za prijateljice in prijatelje, podpornike radia Ognjišče.
Revija za prijateljice in prijatelje, podpornike radia Ognjišče.
Create successful ePaper yourself
Turn your PDF publications into a flip-book with our unique Google optimized e-Paper software.
KOLESARSKO
ROMANJE:
po prelepi Dolenjski
v Belo krajino
GANLJIVA
SREČANJA
s poslušalci
na poplavljenih
območjih
Pogovor
ELDA VILER in
ANA DEŽMAN
LUKA
JEZERŠEK:
»Rad grem v dobro
vaško gostilno«
PETER
TOMAŽIČ:
»Prišel bo trenutek,
ko se ne boš mogel
več zahvaliti
svojim staršem
in jim povedati,
da jih imaš rad«
SPOZNAJMO RADIJSKE TEHNIKE
Marka, Miha, Jakoba, Aleša in Andreja
Jesen v objemu
termalnih vrelcev
TERME 3000 –
MORAVSKE TOPLICE
Obilje Prekmurja odeto v
jesenske barve
Prihaja jesen in z njo čudoviti dnevi za raziskovanje
prelepe Slovenije. Izkoristite jih za odkrivanje
najlepših slovenskih termalnih kotičkov. V Termah
3000 – Moravske Toplice, ki so del največje slovenske
turistične skupine Sava Hotels & Resorts, lahko
lokalne posebnosti spoznavate tudi skozi pristno
lokalno prekmursko kulinariko, wellness program,
obogaten s tretmaji s prekmurskimi zelišči, ter
sprostitvijo v največji naravni danosti Prekmurja,
blagodejnih termalnih vrelcih. Ljubitelji aktivnega
oddiha lahko raziskovanje nadaljujete s kolesom
ali peš po urejenih poteh, ki se vijejo skozi slikovito
okolico, ali pa obiščete turistične kmetije v okolici,
kjer vam bodo z veseljem postregli z domačimi
dobrotami.
V Termah 3000 – Moravske
Toplice lahko izbirate med
raznolikimi namestitvami, in
sicer med elegantnimi hoteli,
ki pripovedujejo prekmurske
zgodbe, udobnimi bungalovi
in apartmaji, ki so nekoliko
odmaknjeni od hotelskega
vrveža.
V naših hotelih so vam pri vseh
obrokih na izbiro kakovostne
in raznolike jedi, pripravljene
iz svežih, sezonskih in
lokalnih sestavin. Ko zadiši
po Prekmurju, se vam obetajo
nepozabni gurmanski užitki,
zato vabljeni za našo mizo,
kjer lahko poskusite več kot 50
različnih prekmurskih jedi.
Prepustite se objemu raznolikih
bazenov na hotelskih kopališčih
ali v vodnem parku, kjer se
lahko sprostite v bazenih, ajdovi
počivalnici ali v raznolikem svetu
savn s prekmursko obarvanimi
savna programi.
OGLASNO SPOROČILO
Kratek oddih
V TERMAH 3000
V mesecu novembru (od 24. 11. do 26. 11. 2023) se bomo v Termah
3000 – Moravske Toplice družili s poslušalci in prijatelji Radia
Ognjišče na že 12. Mini počitnicah. Informacije o posebnih cenah
namestitev so vam na voljo na: 02 512 22 00, info.shr@sava.si in
www.radio.ognjisce.si.
www.sava-hotels-resorts.com
msgr. Franci Trstenjak
direktor
UVODNIK
Drage prijateljice, dragi prijatelji, prisrčno pozdravljeni!
Večer pred praznikom sv. Matere Terezije, ki je tudi
sozavetnica radijske kapele, 4. septembra, je bila na
sporedu že 1.500. oddaja PRO. Ta zelo lepa okrogla
številka hitro pove, da je bila prva oddaja, namenjena
prijateljem Radia Ognjišče, že v letu 1994, na Miklavžev
večer, teden po tem, ko smo začeli 24-urni program v
ljubljanskem studiu. Oddaja PRO je bila do zdaj različno
dolga. Od prvih 30 minut do dveh ur. Že nekaj let je
oddaja enourna, nikoli pa se v tem času ni spremenil
dan predvajanja, saj je na sporedu vsak ponedeljek,
zadnja leta med 20.00 in 21.00.
Namen oddaje je bil iskati podporne člane, ki bi radiu
pomagali s svojimi darovi. Minimalni dar je zdaj 2 evra
in 50 centov na mesec, na leto torej 30 evrov. Višina
daru je v resnici ves čas nespremenjena, od prve oddaje
naprej; vmes smo zamenjali le valuto – iz tolarjev v evre.
Število podpornih članov je v prvih letih zelo hitro raslo
in še zdaj, hvala Bogu, se prijavljajo novi poslušalci,
ki se odločijo, da bodo po svojih močeh podprli Radio
Ognjišče. Ko se na eni strani iskreno zahvaljujem
vsem dobrotnikom, vsem PRO-jevcem, po drugi strani
nagovarjam še vse druge poslušalce, da postanejo naši
podporni člani. Brez darov prijateljev Radia Ognjišče ne
bi mogli obstati in se razvijati. Kot rečeno: srčni HVALA
in hkrati srčni PROSIM.
V tem uvodniku se želim spomniti še srčnosti naših
sodelavk in sodelavcev, ki so jo ponovno izrazili v dneh
po poplavah. V dneh od 11. do 14. avgusta smo pripravili
posebni radijski program in ga naslovili DOBRO DELO
DOBRO DENE - MOSTOVI SOLIDARNOSTI. V štirih
dneh smo v program prinašali zgodbe s terena, kjer je
vodna ujma prizadela mnoge naše državljane. Njene
posledice so katastrofalne. Z našim obiskom zgornje
Savinjske doline, kamniškega konca, Poljanske doline
in Koroške smo želeli pokazati, da hočemo biti blizu
ljudem, ki ob vseh groznih materialnih posledicah
potrebujejo tudi srčen stisk roke, objem in prijazno
besedo. Seveda je bilo ob delu na terenu potrebno tudi
delo v studiu, da ste lahko poslušalci slišali program
tako, kot ga morate slišati. Zato sem celotni ekipi iskreno
hvaležen in hkrati zelo ponosen na sodelavce, od prvega
do zadnjega. To sem povedal tudi Mariji Zvezdi, h kateri
sem poromal 15. avgusta. Zavedam se, da ni nič v naši
moči in v naših rokah. A kljub temu se lahko veliko
dobrega in lepega zgodi, če se damo na voljo Božji volji
in previdnosti. Tudi mi si prizadevamo, da smo le, kot je
rekla sv. Mati Terezija, »majhni svinčniki v Božji roki«.
In srčnost naših sodelavcev se je ponovno pokazala v
dneh našega kolesarskega romanja od Marije k Mariji.
Od 6. do 8. septembra je ekipa zavzetih radijskih
kolesarjev poganjala pedala in se v molitvi obračala
na Božjo Mater Marijo v mnogih potrebah in stiskah.
Hkrati pa so se kolesarji v nekaterih župnijah srečali
z vami, dragi podporni člani, ter s poslušalci Štajerske
in Dolenjske. Osebna srečanja so povedala, kako smo
hvaležni našim dobrotnikom in zvestim poslušalcem,
hkrati pa smo ponovno slišali, kaj pomeni Radio
Ognjišče v našem slovenskem prostoru.
Dragi PRO-jevci! Naj vam nova številka revije PRO
prinese lepo in zanimivo branje o našem delu,
poslanstvu in dogodkih, ki jih pripravljamo za svoje
poslušalce. Hvala vam za vašo podporo in hkrati vas
prosim, da nam ostanete zvesti še naprej. Brez vas ne
moremo!
Vesel bom, če si boste vzeli čas za naš 29. Gala koncert,
ki bo 5. novembra, in za sveto mašo na obletni dan, 28.
novembra, v baziliki Marije Pomagaj na Brezjah.
Z vdanostjo in hvaležnostjo vas pozdravljam.
Franci, direktor
Radio Ognjišče
Studio Ljubljana
Štula 23, p. p. 4863
1210 Ljubljana Šentvid
Tajništvo
T: 01/512 11 26
od ponedeljka do petka med
7. in 15. uro
E: tajnistvo@ognjisce.si
Radijski program
T: 01/512 10 00
SMS: 051/ 377 377
E: studio@ognjisce.si
Naslovnica:
Dobrodelni koncert s Krpanom
in Policijskim orkestrom
Foto: Rok Mihevc
Urednica PRO
Mirjam Judež
Urednik fotografije
Izidor Šček
Lektoriranje
Marjan Bunič in Tanja Dominko
Oblikovanje
Andrej Jerman
Tisk
Kotis d. o. o., Grobelno
Naklada 17.000
Izdal
Radio Ognjišče d. o. o.
Trg Brolo 11, 6000 Koper
Direktor in glavni urednik
Franci Trstenjak
E: franci.trstenjak@ognjisce.si
Odgovorni urednik
Tadej Sadar
T: 01/292 75 15
E: tadej.sadar@ognjisce.si
Urednik informativnega
programa
Alen Salihović
T: 01/512 15 89
E: desk@ognjisce.si
Oglaševanje
Urša Sešek
T: 01/512 1 512
E: marketing@ognjisce.si
Radio Ognjišče na spletu
radio.ognjisce.si
Avdio arhiv
avdio.ognjisce.si
Domovino berem zato,
da ostanem na pravi
strani poti.
In obrnjen v pravo smer.
Podprite neodvisno
novinarstvo,:
naročite se na
Domovino
• Preverjene informacije za tiste, ki želite vedeti,
kaj se v resnici dogaja doma in po svetu.
• Ekipa, ki ne menja retorike ob menjavi vlade,
ampak ostaja zvesta svojemu poslanstvu:
informiranju bralcev.
• Ekskluzivni članki, intervjuji in oddaje
za naročnike.
• Tedenski pregled in komentarji
aktualnega dogajanja.
Posebna
naročniška
AKCIJA samo
za poslušalce
Radia
Ognjišče!
Gregor Čušin,
igralec in pisatelj
Letna naročnina SAMO 159 € +
BREZPLAČEN IZVOD DOMOVINE PLUS
Pridružite se
širokemu krogu
bralcev,
ki cenijo:
• naš neodvisen način poročanja,
• enaka merila za vse,
• predstavitev navdihujočih zgodb
posameznikov in skupin,
• spoštljivo izmenjavo mnenj,
• naš trud, da predstavimo dejstva,
ustvarjanje mnenja pa prepustimo vam.
12-mesečna naročnina (52 številk; namesto 187,20 € samo 159 €)
želim plačilo na 4 obroke po 39,75 €
Ime in priimek * :
Ulica in hišna št. * :
Poštna št. in kraj * :
Telefon * :
E-mail * :
Podpis * :
Velja
samo do
10. oktobra
Ime podjetja (poslovni naročnik):
S podpisom potrjujem, da se strinjam s splošnimi pogoji naročanja.
Domovina, d.o.o.
Cesta v Log 11,
1351 Brezovica pri Ljubljani
E: narocnine@domovina.je
T: 059 020 001
NAROČITE
PREK SPLETA
VSEBINA
36
Z ljudmi na poti: Lucy Constante in
Jasna Tuta
38
Ritem srca predramil več kot 1.400
mladih
3
6
12
14
16
18
20
25
26
27
29
34
Direktorjev pozdrav
Kolesarsko romanje po prelepi
Dolenjski v Belo krajino
Dr. Uroš Perko: »Katoliške družine
imajo problem. V njih je veliko
manipulacije.«
Napovednik radijskih dogodkov
Radijske počitnice v Črni gori
Dobrodelni koncert za družine: Hvala
za 31.000 € za šolske potrebščine!
Dobro delo dobro dene: srečanja s
poslušalci na poplavljenih območjih
Romanje k p. Piju z agencijo Aritours
S Kompasom na romanje v Lurd
Veselimo se
Edi Jurjevec: »Dokler smo družina, ki
stopi skupaj in se podpira, in dokler smo
zdravi, bomo že!«
Elda Viler: »Ne moreš, da te ne bi
dvigalo!«
39
41
46
48
53
56
59
62
65
66
Pustna Sobotna iskrica za misijone
zbrala 134.000 €
18. Radijski misijon: »Ko se temelji
reda podirajo«
Večer slovenskih krščanskih izročil na
Brezjah
Luka Jezeršek: »Rad grem v dobro
vaško gostilno«
Peter Tomažič: »Prišel bo trenutek, ko
se ne boš mogel več zahvaliti svojim
staršem in jim povedati, da jih imaš
rad«
Kuhajmo s s. Nikolino
Spoznajmo tehnike Marka, Miha,
Jakoba, Aleša in Andreja Novljana
Dr. Jože Ramovš: »Majhen otrok
potrebuje veliko časa in stari starši mu
ga lahko podarimo«
Dan državnosti s poslušalci znova
praznovali v Arboretumu
Stric, a veš kak vic?
Poslušate nas lahko
tudi preko DAB+ omrežja
in kabelskih ponudnikov.
S pomočjo interneta
nas lahko sprejemate
preko naše spletne strani,
s številnimi aplikacijami
ali namenskimi napravami.
Naš glas lahko seže v vsako slovensko vas!
Zanimivim gostom
in oddajam pa lahko
kadarkoli prisluhnete tudi v
našem avdio arhivu:
avdio.ognjisce.si
Po prelepi
Dolenjski
k Mariji
v Belo krajino
Piše: Izidor Šček | Foto: Rok Mihevc
Tik pred malim šmarnom se promet na radijskih
hodnikih močno razredči. V tistih dneh sodelavci že
trinajsto leto zapored z belimi plameni na rdečih
majicah in velikim žarom v očeh sedemo na kolesa
in grizemo klance do radijskih prijateljev. Z njimi se
spoznavamo, veselimo, obujamo spomine in krepimo
prijateljske vezi. Hkrati spoznavamo Marijina svetišča
in odkrivamo skrite zaklade Slovenije in Slovencev – od
čudovite narave in zgradb do skritih talentov, globoke
vere, neverjetnih zgodb in življenjskih poti ter pristnih
medčloveških odnosov.
Dobra stran kolesarjenja je odkrivanje sveta zunaj
avtocest, stik z domačini in zadovoljstvo nad premaganimi
kilometri. Življenje se upočasni, misli svobodneje
zadihajo, svež zrak prepoji telo in zopet zaslišimo naravo.
To smo spoznali tudi radijski sodelavci, ki smo se tokrat na
pot odpravili v rekordnem številu, kar štirinajst nas je bilo!
Vsak od udeležencev je romanje doživljal na svojevrsten
način.
»V središču našega romanja je
TONE GORJUP Marija, a gre tudi za kolesarsko
romanje od župnije do župnije.
Na njem srečujemo župnike, kaplane, duhovne pomočnike,
redovnike, redovnice; naši prijatelji in poslušalci so del
njihove skupnosti, občestva. Ponosni so na svoje farane,
ki se zbirajo ob ’ognjišču’ našega radia, saj najdemo pot
do tistih, ki bi sicer ostali skriti in osamljeni. Zato sta
medsebojna opora in hvaležnost razumljivi. Na kolesarjenju
to povezanost velikokrat začutimo. Dušni pastirji, pa tudi
sestre, ki uresničujete svojo poklicanost po župnijah, hvala
vam!«
Vsako kolesarsko romanje mora biti dobro pripravljeno,
zato se začne z natančnim načrtovanjem. Edina stvar, na
katero nimamo vpliva, je vreme. Vozili smo že v dežju
in mrazu, pa tudi na primorski vročini. Letos ga ni bilo
človeka, ki bi izrekel žal besedo o vremenu. Hvala Bogu,
se priporočamo!
»Prvi kriterij pri izbiri kolesarske
trase je, da tam še nismo bili, drugi URŠA SEŠEK
pa, da je na njej čim več naših
PRO-jevcev. In ker romamo od Marije k Mariji, moramo
najti tudi začetno in končno Marijino cerkev, kar v Sloveniji
niti ni tako težko. Potem se načrtovanje kolesarskega romanja
lahko začne. Duhovniki župnij, ki jih nameravamo obiskati,
so deležni naših telefonskih klicev, elektronskih sporočil in
prošenj za sodelovanje in pomoč. Verjemite, ti naši slovenski
duhovniki so res zlata vredni! Po izkazani pripravljenosti,
gostoljubnosti in prisrčnosti se o tem prepričamo vsako leto
posebej!«
6
Pot smo začeli na Dolenjskem, na Veliki Dolini, tik ob
hrvaški meji, in jo končali v Treh farah v Beli krajini.
Čudovito vreme se je dotaknilo vseh. Oči so se lahko do
sitega napasle in spočile na zelenih lepotah ob cesti.
»Naše romanje je zaznamovala
BLAŽ LESNIK mehkoba dolenjskih gričev in
pretežno kraška pokrajina na sončni
strani Gorjancev. Ta skrajni jugovzhodni del je zaradi
reliefne zaprtosti proti ostalim slovenskim pokrajinam resda
odmaknjen, a po krivici slabo poznan. Začeli smo v najbolj
južni pokrajini našega panonskega sveta, Krško-Brežiškem
polju, kjer so nas do Novomeške pokrajine spremljali pogledi
na okljuke reke Krke in vinograde na vsakem griču, ves
čas pa je bdelo nad nami planotasto 45 km dolgo mejno
hribovje s Trdinovim vrhom na čelu. Ko smo se drugi dan
pregrizli čez Gorjance preko prelaza Brezovica, se je pod
nami odprla sončna Bela krajina z vsem, kar lahko dobrega
ponudi kolesarjem: neprometne ceste, obdane z ostrnicami,
vinogradi in steljniki, vse skupaj pa začinjeno s širokimi
razgledi v dolino Kolpe. Semič, Črnomelj, Vinica, Adlešiči
ter gostoljubne vasice vmes – sem se še vrnemo!«
Pa ne samo narava, tudi kulturna dediščina in zgodovina
sta zaznamovali naše romanje. Zgledno vzdrževane in
ponekod sveže obnovljene cerkve pričajo o veliki ljubezni
do lepote in presežnosti ter o veri, upanju, spoštovanju in
zvestobi.
»Kraji, ki smo jih obiskali letos,
NATAŠA LIČEN so prežeti s kulturno, naravno in
duhovno dediščino. Že prvi dan
smo v Brežicah blizu gradu občudovali zgledno obnovljeni
vodni stolp, drugi najstarejši objekt te vrste v Sloveniji. Sledi
preteklosti so na vsakem koraku, če le imamo odprte oči za to.
Številne zgledno ohranjene stavbe so privabljale občudujoče
poglede. Brez grobih posegov v krajino so lepo zaokrožile
razglede po mehko oblikovani Dolenjski in v drugem dnevu
kolesarjenja po Beli krajini. Pristen pečat krajem ob Krki
in Kolpi dajejo vrednote, po katerih živijo ljudje. Te so
navezanost na zemljo, ohranjeno znanje domače pridelave,
negovanje tradicije v plesih, pesmih, narečjih, kulinariki
ter v načinu življenja sploh. Še se vrnemo, ker je še veliko
neodkritega.«
Največje bogastvo naših romanj pa so vsako leto znova
ljudje, naši prijatelji in poslušalci. Vsem se želimo
približati, z vsakim poklepetati in mu seči v dlan.
Kolesarsko romanje sodelavcev ni parada zvezd, naša
navzočnost je ples razigranih sončnih žarkov, ki prinašajo
dobro voljo, odganjajo skrbi, utrjujejo vezi in širijo veselo
oznanilo.
»Če zdaj, nekaj dni po letošnjem
JURE SEŠEK kolesarskem romanju, zamižim,
vidim nasmejane obraze. Nekaj
tistih, ki sem jih poznal že pred začetkom poti, nekaj onih,
ki jih poznam celo po imenih, in vrsto doslej neznanih,
ki so nas sprejeli, nagovorili in objeli kot stare prijatelje.
Vsak stisk roke, vsak objem in prijazna beseda, tudi vsaka
dobronamerna pripomba so dokazi prijateljstva. Deluje na
daljavo, zažari ob srečanju. Hvala vam!«
7
Lahko se pohvalimo, da imamo najbolj zveste poslušalce,
mnogi nas poznajo tudi prek socialnih omrežij in najbrž
se na srečanjih še ni zgodilo, da komu ne bi bil poznan
vsaj eden od naših voditeljev. V sproščenem vzdušju se ob
ugibanjih večkrat prav pošteno nasmejimo.
»Obiskovalci naših srečanj so
TANJA DOMINKO prav zabavni, zelo velikokrat
slišimo: »Ahaaaa, vi ste to!«
Jure, Urša in Nataša so med tistimi, ki jih takoj prepoznajo,
za ostale so pa radovedni in komaj čakajo, da izvedo
podrobnosti. Včasih začudeno ugotavljajo, da se glas in
stas ne ujemata :), a večinoma prav dobro vedo, kakšne
vsebine pripravljamo. Z lahkoto naštejejo oddaje, v katerih
nas slišijo, tudi fb prijateljev je med njimi veliko. Skratka,
vsa srečanja so polna objemov, stiskov rok, občudujočih
pogledov in odobravanja našega dela. Priporočam vsakemu
sodelavcu, dobro dene!«
Ko odhajaš na obisk, se spodobi, da se pred gostiteljem
znajdeš s kakšno pozornostjo v roki. Mi smo radio
in delamo z besedami, zato lahko roke hitro ostanejo
prazne. Na srečo imamo tudi mi prijatelje, ki nam v takih
primerih priskočijo na pomoč. Že vrsto let na kolesarjenju
nismo sami.
»Hvaležni, da smo do PRO-jevcev
LIDIJA ZUPANIČ lahko pripeljali vse potrebno,
kličemo hvala našemu Ognjišču,
ki nam je ob kombiju odstopilo tudi izvode revije Ognjišče,
stripa Indijanček in posebno ponudbo za 10 € popusta za
naročila prek spleta. Vse našteto smo z veseljem razdelili
med prisotne PRO-jevce, ki so bili prejetega iskreno veseli.
Hvala tudi Matjažu iz Kolesarskega centra Sevnica in
Krško, ki nam je priskočil na pomoč z izposojo kolesa,
tehnično podporo in fizično dostavo koles na izhodiščno
točko. Lepo je imeti takšne poslovne partnerje, ki so več kot
to, ki so prijatelji.«
Minili so časi, ko so se ljudje na romanje odpravili s culo
na rami. Danes se nekajdnevna odsotnost od doma jemlje
zelo resno, zato so potovalne torbe polne vsega možnega,
največ pa tistega: "če slučajno ...”. In ker hočemo na
srečanjih imeti živo glasbo, deliti darilca, s seboj odpeljati
okusno sadje ali pecivo za sodelavce v studiu, moramo na
pot tudi na štirih kolesih.
8
»Trije "spremljevalci" v dveh
vozilih smo imeli drugačno vlogo MIRJAM JUDEŽ
kot kolesarji. Miha in Jakob sta
poskrbela za ta pravo "štimungo" s kitaro in harmoniko,
jaz pa sem se trudila, da bi čim več tega, kar smo videli in
doživeli, fotografirala ali posnela in objavila na Facebook-u.
Še vedno je tam, če bi si kdo želel pogledati. V "kolesarski
ekipi" (brez kolesa) sem šele dve leti in tako lani kot letos
sem bila navdušena nad odzivom poslušalcev, nad njihovo
darežljivostjo in gostoljubjem. Z nobenim ni težava
spregovoriti besedo ali dve, kot bi se poznali že leta. Tudi
župniki, s katerimi smo se srečali, so prave face. Lepo je bilo!
Hvala vsem, ki ste prišli.«
Glasba nas spremlja od rojstva do smrti, sploh, če imaš v
stanovanju tri radijske sprejemnike in vse naravnane na
Radio Ognjišče. Marsikdo nam je povedal, da je pri njem
res tako in da igrajo noč in dan. Noč in dan bi igrala tudi
naša muzikanta, a se je vedno znova mudilo naprej in ob
zvokih harmonike in kitare smo le še pomahali v slovo in
hiteli k čakajočim prijateljem v naslednjem kraju.
»S pesmijo med ljudi – Kjerkoli
JAKOB ČUK in
smo se ustavili, so nas pričakali
MIHA MOČNIK
dobra volja in gostoljubni
domačini. Polne mize dobrot, množica lepih nasmehov in
prijazne besede. Kaj še manjka? Ja, pesem, seveda! Miha
raztegne meh, Jakob si oprta kitaro in že veselo prepevamo.
Al' me boš kej rada imela, Jutri bo v Celovcu s’menj, Tri planike
in druge … in tako smo dodali prijetnemu vzdušju piko na i.«
Med sodelavci je bilo letos res veliko zanimanja za
kolesarjenje. Mogoče jih je pritegnila mehkoba dolenjskih
in belokranjskih gričev ter obetov skoraj ravninske trase
(kar se je pozneje izkazalo kot komunikacijski šum :) ) ali
je koga celo premamila misel na cviček in metliško črnino,
morda si je kdo zaželel okusiti belokranjsko pogačo,
se ohladiti v Krki ali Kolpi? Kdo ve, kaj je pretehtalo,
zagotovo pa smo svoje dodali večkratni udeleženci, ki smo
med sodelavci goreče oglaševali pristen stik s poslušalci,
njihovo hvaležnost in veselje ob srečevanjih.
»Na radijskem kolesarjenju nisem
bil prvič, sem pa do sedaj kolesarje ROK MIHEVC
vedno spremljal v spremljevalnem
kombiju. Tokrat je napočil čas, da pedala zavrtim tudi sam.
Novo kolo, prigovarjanja sodelavcev in Uršina zagotovila
»samo en klanec bo«, so me spodbudila k drugačni,
aktivni udeležbi. Med kolesarji sem bil najmlajši, a tudi
najpočasnejši. S tem se sicer ni za hvaliti, je bila pa zame
največja pohvala vprašanje enega od kaplanov na poti, če
sem z elektriko. Ne! Na polento!«
Bilo je le še vprašanje časa, kdaj se bo pojavil kakšen
sodelavec z modernim, električnim kolesom, ki bo
prevzelo nase težo klancev. Med starejšimi radijci te
bojazni ni. Morda se bo kdaj treba prilagoditi razmeram,
ko bo čas naredil svoje, a trenutno smo še vedno
pripravljeni trdo garati po klancih navzgor, da le pridemo
do svojih prijateljev. Seveda pa se vsi zavedamo, da ni niti
najmanj pomembno, kaj kdo vozi, ampak, da smo skupaj
in se veselimo prijateljstva.
»Letos sem se opogumila in
S. META POTOČNIK se pridružila kolesarski ekipi,
saj imela na voljo električno
kolo. Na poti me je navdušila pokrajina ob Krki in Kolpi,
potrpežljivost sodelavcev, prijaznost naših prijateljev,
gostoljubje župnikov in njihova vera, da oznanjajo evangelij
v zahtevnih časih. Priznam, pot me je utrudila, a bilo je
vredno!«
9
Vijuganje ob srečanjih med prijatelji in bogato obloženimi
mizami je poseben šport, razvit posebej za radijsko
romanje Od Marije k Mariji. Verjemite, da smo videli in
občudovali vse vaše sončnice, pogače, kolače, rogljičke,
zavitke, narezke, namaze, napitke, piškote, biskvite, krofe,
potice in številne druge dobrote, a tisti dan smo nanje
gledali povsem drugače, kot bi morebiti danes.
Hvaležni smo za vse, kar so nam pripravili, in vemo, da se
nismo izkazali kot dobri jedci, tudi zato, ker smo se večkrat
zapletli v pogovor in se je bilo treba prehitro posloviti.
Smo pa vedno znova občudovali čudovite gostitelje. Iz
srca hvala!
»Letos sem žal kolesaril le prvi
dan. Ekipa je bila številčna in MARKO ZUPAN
podrediti se je bilo treba službi.
Čakala me je oddaja Ob radijskem ognjišču v živo in
delaven četrtkov večer. Mislim pa, da je bila posredi tudi
Božja previdnost. Veljam za zelo ješčega človeka, Dolenjci
in Belokranjci pa za zelo gostoljubne ljudi. To je zmagovita
kombinacija, ki je moj želodec gotovo ne bi zdržal brez
posledic. V litrski kozarec pač ne moreš naliti dveh litrov.«
Letošnje romanje je bilo posebno tudi zato, ker je bil vse
dni z nami na kolesu Luka Zidanšek, župnik iz Semiča.
Vajen dolenjskih in belokranjskih cest nas je varno vodil
in usmerjal na manj znane in prometno neobremenjene
poti ter nas opozarjal na znamenitosti. Njegova prisotnost
je bila pomirjujoča, njegova kondicija pa zavidanja vredna.
»Bilo je zelo lepo spremljati romanje
Luka Zidanšek,
Od Marije k Mariji in biti del
žpk. v Semiču
srečevanj s poslušalci, prijatelji in
sodelavci Radia Ognjišče. Počutil sem se kot del družine.
Sicer smo povezani preko radia vsakodnevno, tukaj pa smo
se lahko videli tudi v živo. To je bila res lepa priprava na
praznik Marijinega rojstva.«
Spust proti Semiču - Bela Krajina kot na dlani
10
Končna postaja našega romanja: Tri fare.
Izidor Šček s poslušalko.
Poslušalci Radia Ognjišče dobro poznate podjetje
SanaAmicus, ki je uveljavljeno podjetje na trgu že od
leta 2011. V osebni izkaznici zvestega oglaševalca na
našem radiu je zapisano: »Naša predanost poštenosti in
korektnosti do naših kupcev je temelj našega poslovanja.
Ponosni smo na veliko število zadovoljnih uporabnikov,
ki nam zaupajo in se redno vračajo k nam.« Pred vami
je kratek pogovor z Andrejem Kokolom, ki je direktor
podjetja in naš sogovornik v komercialnih oddajah.
Krema IgnisCalda lajša bolečine že deset let. Gospod
Kokol, kakšni so bili začetki?
Zelo težki. Od leta 1997 delam z ljudmi, kar me je od
nekdaj veselilo. Priznam, nisem zaupal v izdelek, ki ga je
moj poslovni partner z vso vnemo želel predstaviti ljudem.
Po dveh letih pregovarjanja smo začeli podarjati kremo
in odmev uporabnikov me je prepričal, da zagrizemo
v to jabolko. Razmišljali smo o prodaji od vrat do vrat,
a izkazalo se je, da ta način prodaje ni primeren. Niti za
izdelek, posebej pa ne zame, ki se v tem res nisem znašel.
Nadaljevali smo z radijskim oglaševanjem in vse od te
odločitve je to resnična »zgodba o uspehu«.
Omenili ste resnico, v pogovorih z vami pa je
moč zaslutiti tudi ostale vrednote, ki morda niso
najpogosteje prisotne v krutem »poslovnem« svetu.
Ko sem začel delati z ljudmi, sem si želel, da bi mi zaupali,
da bi verjeli mojim besedam, ki so bile vedno iskrene.
Prisegam na oseben pristop. Težko je doseči, da ljudje ob
prvem stiku navdušeno izberejo tvoj izdelek. V poplavi
podobnih izdelkov je človeka strah, rezultat želi takoj.
Tudi zato prisegamo na garancijo, zagotovilo, da bomo
stali ob strani tudi, če spoznajo, da naš izdelek morda
ni pravi zanje. Ljudem se skušamo iskreno približati in
zagotoviti, da je vsak deležen osebne in iskrene obravnave.
Pomembni sta vztrajnost in volja.
V desetih letih se je gotovo zgodilo marsikaj. Je v
spominih kaj takega, kar bi raje izpustili?
Ne. Vsaka, tudi neprijetna, situacija te nekaj nauči. Prav se
je vedno približati ljudem. Za to resnico stojim in vodi nas
že ves čas. Dobro nas krepi, slábo nas uči.
Gospod Kokol, ste najbolj izpostavljen obraz podjetja.
Gotovo pa pri uspehu niste sami.
Začela sva dva, po sedmih letih dela, ko je bila na trgu
le IgnisCalda, je bilo v podjetju SanaAmicus zaposlenih
pet ljudi, danes daje kruh sedmim. Pokrivamo različna
področja, polica z našimi izdelki je vedno daljša. Trudili se
bomo ostati zvesti našim vodilom, da bodo uporabniki še
naprej lahko deležni naravnih izdelkov. Radi bi ohranjali
in krepili stik z našimi uporabniki in s poslušalci Radia
Ognjišče, brez katerega ne bi bili to, kar smo. Doživljam,
da je res nekaj posebnega v tem našem pisanem svetu.
Hvaležen sem za sodelovanje.
Dr. Uroš Perko:
Katoliške družine
imajo problem:
v njih je veliko
manipulacije
Piše: Mirjam Judež | Foto: Izidor Šček
V oddaji Za življenje smo nedavno prvič gostili dr.
Uroša Perka, sina dr. Andreja in ddr. Verene Perko, ki
sta sicer redna gosta sobotne oddaje. Na spletu je bil
pogovor z njim med najbolj branimi članki. Teme pa:
najstniki, mladi, kakšno škodo jim naredijo preveč
zaščitniške mame, pa tudi to, kar smo izbrali za naslov
in pogosto drži. Nismo vajeni tako neposredne besede,
zato je padla kot dež na presušeno zemljo. Če imate v
družini najstnika (otroka, vnuka, pravnuka), ki vam
kravžlja živčke, ali pa mladega odraslega sina, ki kar
noče iz gnezda, le preberite tale članek! Z dr. Perkom se
je pogovarjala Mateja Subotičanec.
Nadaljujete delo, ki ga je od dr. Ruglja prevzel vaš oče …
»Sem specializant geštalt terapije, pri očetu sem se učil
mnogo let, nezavedno pa že pri dr. Ruglju, ko sem bil
vključen v terapije. Vodim skupine po socialno andragoški
metodi, delam pa tudi individualno po geštalt terapiji, kar
me razlikuje od očeta. Mnogi bodo rekli, da je enostavno,
ker mi je oče tlakoval pot, in do neke mere to drži, saj je
tako lažje priti do ljudi, so pa čevlji, v katere sem stopil, kar
veliki. Dr. Rugelj je ta program vpeljal, oče ga nadaljuje,
metoda, ki je unikum v današnjem prostoru, pa je enaka.
Težko bi rekel, da je psihoterapevtska. Načeloma je bila
namenjena alkoholikom, izkazalo pa se je, da je učinkovita
tudi za ljudi z drugimi težavami. Bistvo je, da spremenijo
način življenja. Metoda zahteva red, disciplino, delo:
tek, branje, hojo v hribe, sestanke, biblioterapijo … Vse
našteto znanstveno dokazano deluje.«
Mladi radi hodijo na zabave, starše pa skrbi, kje bodo,
s kom, kaj bodo tam pili, … od teh otrok ne dobimo
prav veliko odgovorov …
»Generalni problem je, da se povsod vmešajo odrasli, ki
"uboge" najstnike nadzorujejo na vse načine. Otroci so
projekti odraslih, ki izpolnjujejo visoka merila staršev.
Starši ne zmorejo razumeti, da mora imeti tudi najstnik
svoje skrivnosti. Na to, ali bo otrok pil alkohol ali kadil,
starši nimajo kaj dosti vpliva, morajo pa postaviti jasna
stališča in meje ter se jih držati, česar največkrat ne
zmorejo. Otrok malo "pojokca", starši ob tem trpijo,
imajo kup priročnikov, kaj in kako je treba narediti, da so
samo še bolj zmedeni. Danes se govori samo še o sočutju,
ki je dobro za dojenčke, do najstnika pa ne moreš biti
samo sočuten. Sploh, če dela neumnosti, neumnosti pa
normalno, da dela, saj je najstnik. Ko imaš 25-letnike, ki v
najstništvu ne opravijo separacije (ločitve od staršev), oni
ne vedo, kdo so, kaj so njihove želje, kaj je njihov smisel, in
pride do popolnega nihilizma, ko je vse skupaj samo sebi
namen. Groza je gledati take 25 let stare moške na vrhuncu
svojih moči. Najstnik se mora upreti. Z uporom spoznaš
samega sebe, vidiš, kdo si, da se lahko sam odločaš. To je
neka pot k svobodi, pa tudi k odgovornosti.«
Najstnik potrebuje občutek, da mu zaupaš,
da bo vse v redu. Potem tudi je. Niti približno
ne gredo stvari tako, kot bi si želeli starši,
a otroci običajno zrastejo dobro, čeprav
izberejo precej drugačno pot.
12
Kaj mislite s tem, da se najstnik mora upreti?
»Nočeš najstnika, ki se ne upira, ki je samo priden, to kaže
na večjo patologijo kot upor. Ko pa gre čez rob, se je treba
odzvati. Takemu najstniku na pamet ne pride, da bi karkoli
spremenil, zato mu je treba dati jasne, odločne meje, kar
ni nobena grobost. To se da narediti mirno in odločno.
Problem pa je, ker so starši zmedeni. Kup priročnikov
imajo, ki se krasno berejo, v praksi pa nič ne deluje. Imaš
tri, štiri otroke, vsak je drugačen. Ko se končno oče nekaj
odloči, je pa negotov. To je smrt za otroka. Erik Erikson
je že 50 let nazaj pisal, da je ključno, da kar se oče odloči
in prepove, je ne glede na to, ali je dobro ali ni, najbolj
pomembno, da je globoko telesno prepričan, da je tisto,
kar je naredil v določenem trenutku, najboljše za otroka.«
Za otroka so starši kot bogovi, ne more
sprejeti, da so slabi. Čuti se odgovornega za
ločitev, saj ne more dojeti, da oče dela nekaj
narobe, da je nasilen, grob, butast, karkoli.
Ko gredo najstniki sami ven, potrebujejo občutek,
da jim starši zaupamo.
»Sinovom pri 17, 18 letih pripada, da se zabavajo. Stalno
preverjanje mam, ki so negotove, se bojijo, jim je težko …
ni dobro. Vmešati se mora oče, ker on razumsko to lažje
naredi. Saj oba skrbi, ampak oče dá ta čustva lažje na stran.
S tem daš najstniku veljavo, on potrebuje občutek, da mu
zaupaš, da bo vse v redu. Potem tudi je. Perko starejši bo
znal povedati, da niti približno ne gredo stvari tako, kot
bi si starši želeli, ampak če ni neke res hude patologije
(pa žal velikokrat je – izhaja iz primarnih družin), otroci
vedno zrastejo dobro in so dobro, čeprav izberejo precej
drugačno pot in na precej drugačen način, kot si želimo
starši.«
Danes se veliko ljudi odloča za obisk terapevta. Kako to?
»Danes je moderno, da se vse zdravi, da ima vsak svojega
terapevta, da smo zdravi, ko vsi enako mislimo in enako
čutimo. Velik problem je, ker danes nismo zmožni
prenašati legitimnega trpljenja. Ko nam je malo hudo,
bi takoj zdravili. Ljudje imamo notranje sile, ki nam
omogočajo, da okrevamo po travmatičnih dogodkih,
samo aktivirati jih je treba. Gre za to, da prav živiš, se
izobražuješ, da imaš prostočasne aktivnosti, dober odnos,
ki »dela«, da imaš športne aktivnosti … Če to aktiviraš, se
marsikaj reši samo po sebi brez terapevta.«
Kakšne težave imajo ljudje, ki pridejo k vam?
»Anksioznost, drsenje v panične napade, nezadovoljni so
v odnosih, imajo depresivna stanja, jemljejo mamila, pijejo …
Glavni razlog vseh naštetih stanj je, da so ti ljudje v 99 %
otroci, ki so jih mame zlorabljale za zadovoljevanje svojih
potreb in jih ne spustijo iz svojega krila. Kup žensk danes
je lahko tudi upravičeno nezadovoljnih, razočaranih,
jeznih; moški se od takih žensk umikajo, one pa v tej
nezadovoljnosti, razočaranosti otroke prilepijo nase. Ne
samo sinove, ampak tudi hčere, s katerimi tekmujejo,
jim zavidajo, ko odrastejo in postanejo zanimive in lepe.
Matere zavzamejo vlogo žrtve in hčeram priskutijo ves
moški svet. Ko se hčeram življenje zaplete, so matere ob
tem privoščljive, češ, sem ti rekla, da bo tako. V ozadju je
kup sramu svojega telesa, ne morejo se sprostiti v spolnosti ...«
Kako je s sinovi?
»Mladi moški so na vrhuncu svojih moči, a ti reveži so
mencači, bi rekel Rugelj. Nič ni iz njih, ne morejo se
osamosvojiti, ker jih matere dušijo, ne spustijo. Človek
ne more biti nedejaven, sploh mlad. V sebi ima moč, da
deluje, da bi svet preoblikoval, ima sposobnost, da usmerja
voljo, da doseže cilj. Če zaradi strahu, šibkosti tega ni
sposoben, ne deluje, je impotenten in trpi. Veste, koliko je
primerov depresije! Cele dneve so na telefonih, namesto
njih vse delajo drugi, s tem se uniči njihova ustvarjalnost.
Velikokrat v roke dobiš depresivnega mladega človeka,
ki ga komaj aktiviraš, da končno zbere moč, da se bo
umaknil, se preselil, dobil službo, malo zaživel, pa jim
matere takoj "nabijejo krivdo", da tega pa ne more, da bodo
potem same. Če smo že na katoliškem radiu, naj povem,
da imajo krščanske družine velik problem, v njih je veliko
manipulacije. Matere "nabijajo" ubogim mladim hčerkam
občutke krivde, če hočejo kam za vikend, če imajo fante.
Sklicujejo se na moralo, na Božjo zapoved: Spoštuj očeta
in mater, da boš dolgo živel, Bog vse vidi in vse ve, potem
pa te uboge punce drsijo v panične napade … Težko je
z dekleti, ki so "pridne", ki naredijo vse, kar se jim reče,
potem pa pridejo pri 35 letih na terapijo in je cela "štala".«
Zakaj je v zadnjem obdobju toliko ločitev?
»Ločitve so malo tudi odraz današnjega časa. Nihče
ni navajen kaj potrpeti, kaj dosti narediti, da bi bilo
bolje. Danes se ljudje niti ne poročIjo in je enostavno
iti narazen. Se malo zaljubimo, upamo, da bo z novim
partnerjem bolje, a ko vstopamo v nova razmerja, zaradi
primarnih vzorcev vedno dobimo enakega partnerja in
se enaka situacija samo še hitreje ponovi. Mnogo drugih,
tretjih zakonov gre še prej narazen kot prvi. Če oče pije v
primarni družini, lahko ključno vlogo odigrajo stari starši
in oni prevzamejo ljubečo vlogo, nudijo varnost. Mnogo
posameznikov pove, da so jih prav stari starši rešili, da so
ostali nad vodo.«
Če oče pije, lahko ključno vlogo odigrajo
stari starši in oni prevzamejo ljubečo vlogo,
nudijo varnost. Mnogo posameznikov
pove, da so jih prav stari starši rešili, da so
ostali nad vodo.
Kakšna škoda je za otroka, če gresta starša narazen in
si vsak ustvari drugo družino?
»Za otroka so starši kot bogovi, zanj so oni edino merilo, po
13
katerem se ravna. Otrok ne more sprejeti, da starši lahko
delajo nekaj narobe, da so slabi. Čuti se odgovornega za
ločitev, saj ne more dojeti, da oče dela nekaj narobe, da je
nasilen, grob, butast, karkoli. Ko otroci odrastejo, je prav,
da se kot starš opravičiš, pojasniš, kako je bilo, vzpostaviš
lep odnos dveh odraslih. Treba je narediti vse, da par
ostane skupaj, sploh, ko so v družini še mali otroci.«
Kako pomagati človeku, ki noče pristopiti k
zdravljenju odvisnosti?
»Če nekdo noče na zdravljenje, je treba narediti nekaj,
kar je mnogo težje: obrniti puščico vase in se vprašati, kaj
lahko spremenim pri sebi, da bo drugače. Na to imamo
vpliv. Ponavadi pripelje žena moža alkoholika, starši
otroka, ki kadi marihuano. Ampak ta dva ne čutita, da
imata problem. Kadarkoli je možu težko, malo popije,
otrok si zvije joint in si tako olajša bolečino. Žena ima
problem, starši imajo problem in morajo svoj problem
začeti reševati, spremeniti svoja stališča. Ne otrokovega,
ne moževega. Kaj lahko naredim, da bo drugače? Postavim
pogoje, meje: Imaš vso podporo, smo zraven, zahtevam pa,
da greš na zdravljenje. On izbere, ali bo nekaj naredil, da
bo ostal z ženo, ali ne. Vsak posameznik mora pri sebi
začeti delati spremembe. Če nekdo tega noče, ga ne boš
spremenil.«
14VABIMO VAS
14
V soboto, 7. 10.,
V nedeljo, 5. 11,
V ponedeljek, 13. 11.,
Od petka, 24., do nedelje, 25. 11.
V torek, 28. 11.,
na Dan rožnega venca na Brezje. Ob 18h bomo srečanje začeli z
molitvijo rožnega venca v živo pred Marijo Pomagaj. Ob 19h bo
sveta maša, ki jo bo daroval mariborski nadškof Alojzij Cvikl. Po
sveti maši bomo praznik Rožnovenske Matere Božje obeležili še
z dvema deloma rožnega venca.
na 29. Gala koncert v Gallusovi dvorani Cankarjevega doma,
ki bo nosil naslov PRAZNUJMO! Praznovanja se namreč
ponavljajo in ne prestavljajo. Z vami bomo v obliki Gala
koncerta praznovali že devetindvajsetič. Pridružite se!
Vstopnice so na voljo na spletni strani Cankarjevega doma www.
cd-cc.si, na bencinskih servisih Petrol po vsej Sloveniji in na
spletni strani www.mojekarte.si.
ob 20.00 predstavitev 22. počitnic z Radiem Ognjišče v letu
2024.
na 12. Mini počitnice v Terme 3000, v Moravskih Toplicah.
Prijavite se lahko že zdaj na 02 512 22 00 ali na: info.shr@sava.si.
k zahvalni sveti maši ob 29. obletnici delovanja Radia
Ognjišče na Brezje. Sveto mašo ob 12h bo daroval nadškof
Alojzij Cvikl, ob 11.30 pa praznovanje in zahvalo za 29 let
uspešnega oddajanja začnemo z molitvijo rožnega venca.
KOMPAS. RAZKOŠJE SPOMINOV.
KROMPIRJEVE POČITNICE
KOMPASOV DRUŽINSKI KLUB
ZAGOTOVLJENO
1. in 2. otrok do 16 let BREZPLAČNO
Hotel Aurora 4*
Termin: 28. 10.-1. 11. 2023
Zabava s PLANET FORTUNA in
CHORCHYPOM, koncert BEPOP
Storitev: 2 x polpenzion
*Cena na osebo: od 106 €
*Cena je odvisna od tipa sobe. Obvezno doplačilo:
turistična pristojbina in prijava.
1. in 2. otrok do 12 let BREZPLAČNO
Hotel Quercus 4*
Termin: 21. 10.-5. 11. 2023
Storitev: 2 x polpenzion
*Cena na osebo: od 76 €
*Cena je odvisna od tipa sobe. Obvezno doplačilo:
turistična pristojbina in prijava.
LET IZ LJUBLJANE
PIKA NOGAVIČKA V STOCKHOLMU
Odhod: 27. 10. 2023
Čas potovanja: 5 dni / 4 noči
Cena na osebo: od 1.035 €
ZAGOTOVLJENO
ZAGOTOVLJENO
ZAGOTOVLJENO
AKCIJSKA CENA
ODHOD Z REDNO LINIJO IZ BENETK
POVRATEK S ČARTERJEM V LJUBLJANO
IZRAEL IN JORDANIJA
Odhod: 21. 10. 2023
Čas potovanja: 8 dni / 7 noči
Cena na osebo: od 1.549 €
PORTUGALSKA, DEŽELA
HREPENENJA IN VELIKIH
POMORŠČAKOV
Odhod: 27. 10. 2023
Čas potovanja: 7 dni / 6 noči
Cena na osebo: od 1.049 €
PREDVIDEN LET IZ LJUBLJANE
OČARLJIVI JUKATAN, MISTIČNI
MEHIŠKI POLOTOK
Odhod: 29. 10. 2023
Čas potovanja: 10 dni / 7 noči
Cena na osebo: od 1.999 €
ZAGOTOVLJENO
ZAGOTOVLJENO
ZAGOTOVLJENO
MESEČEVA POKRAJINA KAPADOKIJA
Odhod: 27. 10. 2023
Čas potovanja: 8 dni / 7 noči
Cena na osebo: od 1.230 €
AZURNA OBALA IN MONAKO
Odhod: 28. 10. 2023
Čas potovanja: 4 dni / 3 noči
Cena na osebo: od 279 €
TOSKANA Z ELBO
Odhod: 28. 10. 2023
Čas potovanja: 3 dni / 2 noči
Cena na osebo: od 269 €
01 2006 111 vednozvami@kompas.si www.kompas.si
1
2
VESELA DRUŽBA
na radijskih počitnicah
ČRNA GORA: 21. - 28. JUNIJ 2023
O radijskih počitnicah bi lahko vsako leto napisali enako: veselo vzdušje,
hvaležni počitnikarji, doživete svete maše, skupni zabavni večeri,
zanimiva destinacija, dober hotel, na svidenje prihodnje leto. (1 in 2)
Turistične zanimivosti krajev, ki smo jih obiskali, lahko v trenutku
najdete na spletu ali ste jih celo že sami obiskali, zato o njih ne bom
pisala. Peljali smo se skozi Jajce, Mostar, ob reki Tari proti Herceg
Novemu v Črni gori. Igalo, naš počitniški cilj, je namreč le tri km
pred bolj znanim Herceg Novem. Domov smo se vračali preko
Hrvaške in imeli sveto mašo v deževnem Sinju.
3
Dovolite mi, da zapišem nekaj svojih osebnih opažanj.
Piše in fotografira: Urša Sešek
Skrbimo drug za drugega
Vožnja ob kanjonu reke Tare je bila ovinkasta in za mnoge, ki jih muči
slabost, zelo naporna. A kljub temu je v avtobusu med počitnikarji vladalo
veselo vzdušje. Trudili smo se drug za drugega in se skušali zamotiti z
zgodbami iz svojega življenja in veselimi prigodami, da je hitreje minilo. Če
kdo težje hodi, počakamo. Če kdo ne zna prižgati klime v sobi, pomagamo. (7)
4
Duhovnost
Ob oltarju je letos družbo Dragu in direktorju Franciju delal župnik Andrej
Mulej iz Sv. Gregorja pri Sodražici. Andrej je prestal težke življenjske
preizkušnje, a je kljub temu navdihoval s svojo dobro voljo. Počitnikarji se
radi sproščeno pogovarjajo in družijo z duhovniki, za mnoge je to redka
priložnost. Andrej je bil hvaležen svojim župljanom za darilo – radijske
počitnice. (4)
16
Imamo podobne vrednote
Jutranje peš romanje k sv. Leopoldu
Mandiču je bilo za vse prijetno
presenečenje. Ob 5.30 (ja, zjutraj!) se
nas je zbrala polovica vseh počitnikarjev
– 100! Duhovna dimenzija počitnic je
najbrž najpomembnejša počitniška vez.
Pri cerkvici, kamor je hodil sv. Leopold,
smo zmolili in zapeli.
Dobronamernost
Vse in drug drugega sprejemamo
dobronamerno. Skoraj ne slišimo
pritoževanja in slabe volje, obraze nam
krasi nasmeh. (7)
Veselje
Radi se smejimo, radi prepevamo.
Pri mašah je ljudsko petje in vedno
cerkev ali dvorana doni v ubranih
glasovih. Kjerkoli smo, se čudijo nad
našim petjem. Večerni dogodki, ki jih
pripravljamo radijci, si želijo smeha. In
ga tudi dobijo. Naš Marjan je vsak večer
pripravil novo epizodo telenovele. (2)
Družimo se in tkemo nova prijateljstva,
tudi ljubezni
Z vsakim lahko poklepetaš ali debatiraš,
ker imamo enake vrednote in podobno
politično prepričanje. Poslušalca Jože
in Nuška sta se spoznala na radijskih
počitnicah in začela pisati novo skupno
zgodbo. (3)
6
7
Matic: »To je bil definitivno moj
najboljši dopust v življenju. Pohvale
počitnikarjem, ki so polni življenja.
Mladi se lahko v družbi malo
starejših zelo zabavamo. Bilo mi je
noro dobro in upam, da pridem še
kdaj na vaše počitnice. Prava mera
zabave, poučnosti, sproščenosti.«
Manuela iz Velikega Otoka pri
Postojni: »Črna gora me že dolgo
privlači, ker je čudovita dežela in
še zaradi enega razloga. Poznate
pesem Adija Smolarja: 'Ohcet si že
zamudila, za britof pa še nisi'? No,
tudi jaz sem si jo prepevala in goreče
molila in prosila tudi sv. Leopolda
Mandiča za moža. Molitve so bile
uslišane, dobila sem moža, ki mu
je ime Leopold. Želela sem si videti
kraje, kjer je svetnik živel. Tudi na
počitnice sva prišla skoraj po čudežu.«
Marija iz Sp. Dupelj: »Z možem
sva prvič na radijskih počitnicah.
Preden sva šla, sva iskala odzive teh,
ki so že bili, in bili so skrivnostni.
Ni bilo samo dobro, bilo je odlično!
Vsak dan me je nagovorila vsebinsko
polna, poučna in življenjska pridiga.
Preostanek dneva smo si lahko
oblikovali po svoje, zvečer pa polna
dvorana smeha, ko so trebušne mišice
delovale 150%.«
Zvone: »To romanje mi je pustilo
sledove. Posebej me je nagovoril večer
pred praznikom naše domovine. Že
danes se prijavim za prihodnje leto!«
Mimi iz Bizovika: »Že par let nisva
bila z vami na počitnicah in mož si je
zaželel, da letos greva. Vedno so bile
počitnice krasne, letos so bile pa še
posebej na dušo pisane. Sploh nisem
vedela, da je v Bosni tako lepo! Zgodil
se nam je incident, da smo sredi noči
ostali v dvigalu, in to kar precej dolgo.
Zvonili smo, pa se nihče ni javil.
Mislim, da smo po čudežu prišli ven
– toliko naključij se je pokrilo, da nas
je nekdo rešil. Želim si, da bi bila v
bodoče z možem tako zdrava, da bi
še lahko šla.«
Prihodnje leto spet nasvidenje!
17
Hvala,
dobri ljudje!
Piše: Urša Sešek | Foto: Rok Mihevc
Srečanje z Martinom
Krpanom in Policijskim
orkestrom - dobrodelni
koncert za nakup šolskih
potrebščin za šolarje s
poplavljenih področij
Po katastrofalnih poplavah, ki so v začetku avgusta pustošile po državi, se je znova
pokazala solidarnost Slovencev v najtežjih trenutkih. Za dobrodelno akcijo, z
mislijo na šolarje s prizadetih območij, smo se odločili tudi na Radiu Ognjišče.
V soboto smo tako v sodelovanju s Karitas, Ognjiščem, Poletnim gledališčem
Studenec in Policijskim orkestrom pripravili prav poseben dobrodelni koncert z
Martinom Krpanom. Prostovoljne prispevke smo zbirali tudi preko telefonskih
linij. Za šolske potrebščine smo skupaj zbrali nekaj več kot 31.000 evrov.
Dragi poslušalci in Prijatelji Radia
Ognjišče, s svojim odzivom in
radodarnostjo nas vedno znova
presenečate. Pravite, da se odzovete tudi
zato, ker nam zaupate, da bo šel denar
zagotovo v prave roke. V to ste lahko
prepričani, saj so sodelavci Karitas srčni,
pošteni in predani ljudje, s katerimi
vedno radi sodelujemo.
Zakaj ravno Krpan? Jure Sešek, idejni
vodja koncerta, ki je bil na odru v vlogah
Martina Krpana, povezovalca, igralca
in pevca, je na to vprašanje odgovoril:
»Ker je Krpan dokaz moči in zaupanja v
to, da dobro premaga slabo. Naj bo tako
tudi v resničnem življenju. Vsepovsod. S
Policijskim orkestrom pa že dolgo dobro
sodelujemo, zato so godbeniki takoj
prikimali. Da o prijateljih iz Poletnega
gledališča Studenec, s Karitas in Ognjišča
sploh ne govorim. Sodelovati z njimi
je krasno in užitek je med občinstvom
opazovati toliko radovednih obrazov
malčkov, nasmejanih šolarjev in
zadovoljnih staršev ter starih staršev.«
Predsednik Karitas in mariborski
nadškof Alojzij Cvikl je povedal: »Hvala
vsem. Bil sem presenečen nad tem, koliko
se je zbralo za otroke na poplavljenih
območjih, pa tudi drugod po Sloveniji.
Karitas je zbirala pomoč tudi za otroke od
drugod. Tu se pokaže, da znamo stopiti
skupaj, da znamo biti drug drugemu
bližnji, da znamo biti opora drug
drugemu, tudi ko je najtežje.«
Veseli in ponosni
smo na vas, hvala!
Z leve: Mojca Kepic s Karitas in Neža (hči naše Lidije)
ter radijke: Lidija, Mirjam, Manca in Marjana.
18
Dirigent Policijskega orkestra
Tomaž Kmetič je imel pomočnika.
Za šolske torbice in druge šolske potrebščine za otroke
s poplavljenih območij smo zbrali preko 31.000 €.
MERCATORJEVA
VELIKA
HUMANITARNA
AKCIJA
10 % od prodaje
izbranih izdelkov bomo donirali za prizadete v poplavah.
Poiščite označene izdelke na policah in pomagajte tudi vi.
Aktivnost velja v vsej mreži
in franšizah ter v spletni trgovini.
Več na mercator.si.
Mercator, Dunajska 107, 1000 Ljubljana
Dobro delo dobro dene
MOSTOVI SOLIDARNOSTI
S sodelavci Karitas smo se med prvimi zapeljali čez novozgrajeni zasilni most v Mežici
Od četrtega avgustovskega jutra, ko je našo domovino prizadelo obilno deževje in sprožilo hudourniške poplave,
smo se trudili z aktualnim poročanjem poslušalke in poslušalce seznanjati s stanjem v prizadetih krajih in jih
vabiti k dejavni pomoči vsem prizadetim. Del radijske ekipe se je odpravil tudi na teren, da bi bil blizu ljudem in
bi ponesli njihove nemalokrat tragične zgodbe v svet. Z močjo narave smo se soočili v Lučah v Zgornji Savinjski
dolini, v kamniškem in na škofjeloškem koncu Slovenije ter na Koroškem.
Piše: Maja Morela | Foto: Rok Mihevc
1. dan: Luče v Zgornji Savinjski dolini
Pot radijske ekipe se je začela v Ljubljani, od koder smo se
odpravili v zbirni center Slovenske karitas, naložili pomoč
v obliki paketov in jo odpeljali na prizadeta območja, ki
smo jih obiskali. Na poti v Savinjsko dolino smo tako
prvo postajo naredili v Vrbju, kjer smo kombi napolnili s
hrano, higienskimi pripomočki pa tudi orodjem, ki je na
poplavljenih območjih prišlo še kako prav.
Med potjo smo se oglašali v ljubljanski studio in poslušalce
seznanjali z vsem, kar smo videli. Sodelavka Mateja
je spregovorila o lepih zgodbah, ki jih je rodila ujma, o
ljudeh, ki pomagajo, o pokrajini, ki se s potjo spreminja in
vedno bolj kaže obraz katastrofe. Če smo odmaknjeni od
posledic ujme, se nam morda ne zdi, da gre za katastrofo, a
ko slišimo zgodbe ljudi, nas lahko pretrese. Mene so najbolj
presunili prizori moči narave, ki so mi vzeli sapo. Človek
se zave, kakšno moč ima voda, ko ob obrežju Savinje
zagleda izmaličeno tovorno vozilo, ko vidi spremenjeno
pokrajino, ki je še pred tednom dni kazala povsem
drugačen obraz. Nagovorila me je tudi hvaležnost, katere
izraz sem opazila na mozirskem krožišču, na katerem so
se domačini z velikim zapisom zahvaljevali vsem, ki so v
tiste kraje prihajali pomagat.
V Lučah nas je sprejela družina Podlesnik, pri kateri smo
se zbrali opoldne in skupaj molili. V spodnji etaži njihove
hiše domuje knjižnica, ki jo je poplavilo. Ena izmed
prvih knjig, ki so žalostno priplavale na površje, je nosila
naslov "Pod gladino". Kako zgovorno. Pripovedovali so
o stresnih razmerah, o tem, kaj taka katastrofa vnese v
človeka, kako se mora vsak sam boriti z dvomi, vprašanji,
pa tudi s fizičnim delom. »Neurje nas bo vse spremenilo!
Ne le hiš in pokrajine, spreminja tudi ljudi,« je povedala
Mateja Podlesnik. Oče je pripovedoval o tem, kako je bilo
v tisti grozni noči, kako so skušali rešiti nekaj avtomobilov
v vasi, prebujali so vaščane in jim pomagali na suho. Ko
je voda nekoliko upadla, je bilo težko gledati opustošenje,
ki je ostalo za ujmo. Hvaležnost so izkazali gasilcem,
prostovoljcem, vsem, ki so prišli na pomoč.
Vodja župnijske Karitas Luče Anka Kumer je, hvaležna
za pomoč, naši ekipi na terenu povedala, da so na njeni
kmetiji, ki je malo više, nekaj časa gostili kar nekaj ljudi,
20
▶
V Lučah nas je sprejela družina Podlesnik, pri
kateri smo se zbrali opoldne in skupaj molili.
ki so jih rešili pred hudournikom. Zelo je zadovoljna
z odzivom vseh krajanov, saj so vsi pomagali po svojih
močeh. S pomočjo Karitas so uspeli priti marsikam, toda
do vseh prizadetih jim tedaj še ni uspelo. Za družine, ki
jim je odneslo hiše, zalilo gospodarska poslopja ali uničilo
kmetije, je res negotov čas.
▶
Pomoč Slovenske karitas smo odpeljali na prizadeta območja
2. dan: Kamniški konec
Drugi dan naše posebne akcije smo bili na Kamniškem. V
sodelovanju s Slovensko karitas smo tudi na to prizadeto
območje peljali nekaj nujnih dobrin, vsem vam, ki ste
z nami povezani prek radijskih valov, pa smo poskušali
prinašati zgodbe s tega preizkušanega dela naše domovine.
Pri naši poslušalki in PRO-jevki Miri Kočar je voda
uničila vse spodnje in kletne prostore, popokala so okna,
vrata, na dvorišče je naneslo vse mogoče, odneslo avto
in dva uničilo. Z upanjem so pospravljali vso nesnago iz
domače hiše in se hvaležni ozirali na drevo ob potoku, ki
jih je obvarovalo, da ni odneslo hiše.
▶
Prostovoljci so prihajali na pomoč iz celotne Slovenije.
3. dan: Škofjeloški konec
Nemogoče je ostati ravnodušen ob pričevanjih, ki so jih
naši sodelavci prinašali iz najbolj prizadetih območij.
Tretji dan je naša radijska ekipa v sestavi Mateja Feltrin
Novljan, Marko Zupan, Alen Salihovič in Lidija Zupanič
obiskala škofjeloški konec, na terenu pa se jim je pridružila
tudi sodelavka Slovenske karitas Mojca Kepic. Lidija je ob
srečevanju z ljudmi povedala, da ohranjajo iskrenost in
hvaležnost za vsako ponujeno roko. »Takšna tragedija je
tudi dobra, sploh za medsebojne odnose v prihodnosti – za še
večje potrpljenje, za še več dobrote med ljudmi.« Mojca se je
zahvalila vsem za darove in izpostavila, da se prostovoljci
zavedajo, kako pomembno, je da prizadetim ponudijo
svojo ramo, na katero se lahko naslonijo in zaupajo svoje
stiske, morda potočijo tudi kakšno solzo.
Sodelavka Mateja je pred mikrofon povabila župnika
župnije Poljane nad Škofjo Loko Jožeta Pluta, ki je
poudaril, da je dolžnost kristjana v takšnih okoliščinah
▶
Nemogoče je ostati ravnodušen ob pripovedovanjih zgodb ljudi
Obiskali smo prijatelja, našega zvestega poslušalca, ki je po
dolgem času spet v roke vzel harmoniko. Ganilo nas je, ko je
glas harmonike zvenel, tudi ko smo se že poslovili.
▶
21
▶
Veriga dobrih ljudi v zbirnem centru Slovenske karitas v Prevaljah
▶
Radijske poslušalce in mimoidoče smo razveselili z
vitamini, za kar so bili iskreno hvaležni.
pomagati najprej ljudem. Izpostavil je primer zasute gospe,
ki se je rešila z Božjo pomočjo. V stiski je dejala: »Gospod
Bog, ni še čas za nebesa, imam še štiri otroke.« Presenečen
nad takšno vero občuduje odnose med farani, ki si
pomagajo, cerkev so prišli čistit tudi tisti, ki se bogoslužij
običajno ne udeležujejo. Čistili so tudi polja. Meni, da je
treba pomagati kmetom, da bodo lahko pripravili vsaj
nekaj hrane za živino, saj jim je odneslo zaloge krme.
Mateja Tušek nam je nato tudi sama zaupala, kako jo je
odnesel plaz. Začelo se je v petek zgodaj zjutraj, ko so jo
zbudile sirene. Okrog hiše je voda nanesla že sosedove
tlakovce, nekaj časa za tem se je v hišo vdrl plaz. Z
mehanizacijo je njen partner na eni strani doma reševal,
kar se je reševati dalo, Mateja pa je z lopato odmetavala
material na drugi strani hiše. Pomagala sta jima še brat
in nečakinja. Nakar je zaslišala klic: »Mateja, beži!« Ozrla
se je, videla, da se gmota zemlje in kamenja premika
proti njej. Mislila je, da ji bo uspelo uiti, ampak jo je plaz
odnesel s sabo. Krilila je z rokami, da bi se obdržala na
površju. Čez nekaj časa se je ustavila v kupu drv, od koder
so jo rešili njeni domači.
Alen se je pogovarjal z Jernejem Omovškom. Na njegovi
kmetiji so plazovi zasuli vsa poslopja. »Plazovi so zalili
novo in staro hišo, hlev, garaže, praktično vsa poslopja na
naši kmetiji.« Zasuti so bili z blatom, nekje z metrsko ali
pol metrsko plastjo. Gibanje okoli objektov ni bilo več
varno, zato se je morala njegova družina izseliti, na varno
so umaknili tudi živino. Bili so deležni veliko pomoči
domačih, sosedov in župnika. Jerneja je najbolj skrbela
sanacija plazov, a vseeno optimistično zre na prihodnje
dni obnove.
4. dan: Koroška
▶
Klicu na pomoč smo se odzvali tudi radijski sodelavci.
▶
Tudi politiki so priskočili na pomoč.
Naša ekipa je na poti proti Koroški srečevala mnoge
prostovoljce, gasilska in druga vozila, ki so se odpravljala
na pomoč na prizadeta območja. Na bencinskem servisu
so srečali skupino prostovoljcev, med katerimi je bil tudi
Matej Markovič, ustanovitelj humanitarnega društva
Never give up, skupaj s 14 prostovoljci. Podali so se v
Nazarje in bili pripravljeni na različna dela, ki so jih
čakala. Zavedali so se, da je zaradi pomoči sočloveku svet
lahko lepši.
Naša ekipa je dospela na Koroško in med prostovoljci, ki
so pomagali pri delu na Prevaljah, srečala tudi poslanca
Državnega zbora Republike Slovenije Janeza Ciglerja
Kralja. »Tu sem pognal svoje korenine, Koroška je v
posebnem kotičku mojega srca. Priznam, da sem v šoku,
razmere res niso preproste.« Povedal je, da se domačini
bojijo, da bodo po prvem valu pomoči odgovorni pozabili
nanje. »Res, država in mediji, tudi Radio Ognjišče, ki se
trudi na tem področju, vsi bomo morali skrbeti za to, da
ne pozabimo na te kraje. Ponekod so brez vode, veliko moči
bo potrebnih prav za vzpostavitev različne infrastrukture,«
22
▶
Nad mladim Patrikom so bili navdušeni vsi.
Lahko si je celo od blizu ogledal nemški transportni helikopter.
je dejal nekdanji minister in svojo pot prostovoljca opisal
takole: »Odzvali smo se pobudi za pomoč, se prijavili na štab
Civilne zaščite in pomagali pri posameznikih, čistili, urejali.
Gospe so pomivale prostore, moški smo odvažali material.
Vidim, da ljudje res z odprtimi rokami sprejemajo pomoč.
Delali bomo tam, kamor nas bodo razporedili odgovorni.«
Predani sodelavci Karitas so bili v dneh naše akcije tisti, ki
so nam pomagali pri načrtovanju naših poti. Na Prevaljah
smo se srečali z gospo Terezijo Vivod, ki nas je peljala
do nekaterih prijateljev Radia Ognjišče in nam opisala
grozote tedna: »Naši ljudje so po nekaj dneh uničeni. Vsa
groza katastrofe v teh dneh prihaja za njimi. Prihajajo
po pomoč in ne vedo, po kaj so pravzaprav prišli. Veliko
je bolečih zgodb, prvi šok je bil hud, a to, kar doživljamo
zdaj, je morda hujše. Ljudje so popolnoma zmedeni. Težko
je poslušati ljudi, ki upajo, da bo njihova hiša ostala,
odgovorni pa odkimavajo in vedo, da jo je zaradi varnosti
treba podreti.« Velika težava je bila motena oskrba s pitno
vodo. »Veliko je okužb, mnogi imajo trebušne težave, veliko
jih je obnemoglo od izčrpanosti ali psihičnega uničenja.
Težko je!« V centralno skladišče na Prevaljah je Karitas
dostavila dovolj pitne vode za prve potrebe. Prostovoljci
so hvaležni za zaloge vsega potrebnega. Sprejemali so ljudi
v evakuacijskem centru in jim skušali nuditi oporo.
Zgodbe, ki smo jih beležili na terenu, so boleče, pogosto
prav neverjetne, včasih, se zdi, s čudežnim koncem. Miro
Urnaut nam je zaupal zgodbo o tašči Mariji Sonjak: »V
petek ob šestih zjutraj je Meža hitro začela naraščati. Taščo
so gasilci iz Prevalj prenesli skozi spodnje stanovanje. Voda
jim je segala vse do ramen, mama se je komaj prebila do
spodnjega stanovanja, od koder so jo nato gasilci skozi okno
spravili na varno.« Prav sorodstvene vezi so bile v tistih
dneh najtrdnejše in mnogi so pri sorodnikih našli začasno
zavetje.
V Črni na Koroškem smo v transportnem helikopterju
posneli tudi neverjetno srčnega enajstletnega Patrika
Pirša, ki je zbiral humanitarno pomoč za vse prizadete na
Koroškem. To ni bila njegova prva zbiralna akcija, saj je
sredstva zbiral že za Ukrajino.
▶
V Strugah smo srečali Janeza Janšo in Boruta Pahorja, ki sta se ravno
odpravljala domov. Pomagala sta v vasi, ki jo je neurje najbolj prizadelo.
▶
Naši fantje Jakob, Miha in Jože so imeli posebno nalogo: pobirali so
les ob cesti in po travnikih, ki ga je nanesla Savinja.
▶
V vsem prizadetih krajih smo pogosto srečevali velike napise
zahvale gasilcem, prostovoljcem in vsem, ki so pomagali.
Gospod Janko nam je pripovedoval, kako je skoraj izgubil življenje.
Objem Maje, Mateje in Urše je bil spontan, iskren in iz srca.
▶
Osmi avgust je bil za radijce poseben dan, saj smo se na lastne oči
prepričali, kakšno razdejanje lahko povzroči voda. Zvečer smo bili
utrujeni in umazani, a veseli, da smo lahko po svojih močeh pomagali.
▶
23
Vodna ujma tudi nas ni
pustila ravnodušnih
Poletje je čas, ko v našem podjetju
prevladuje misel na hlajenje in kupci
posegajo po klimatskih napravah,
ki so bogato zastopane v našem
prodajnem programu. Letošnje
poletje pa je postreglo z drugačnimi
zgodbami.
Vodna ujma, ki je pustošila po naši
deželi, tudi nas v Veto Group ni
pustila ravnodušnih. Sodelavci in
naši zvesti kupci - obrtniki, so kot
člani prostovoljnih gasilskih društev
nesebično priskočili na pomoč
prizadetim v poplavah in namesto
vsakdanjega dela bili bitko z vodo
in muljem. Voda ni obšla niti domov
naših sodelavcev. Tudi poslovalnica
Meža Center s Prevalj, ki je članica
naše skupine Veto Group, je bila
na udaru podivjane reke Meže.
Zaposleni v skupini so dokazali, da
nas vodi srčnost, saj so že v prvih
dneh po razdejanju priskočili na
pomoč Korošcem. In tovrstnih
zgodb, ki se prepletajo zadnji
mesec, je še veliko.
Slovenske družine so se znašle v
veliki stiski. V eni noči se jim je obrnil
svet na glavo. V Veto Group smo
se odločili, da pomagamo in 20-im
od njih doniramo 10 peči na lesno
biomaso in 10 toplotnih črpalk ter s
tem vsaj malo pripomoremo k temu,
da njihovo žalost in mraz zamenjata
toplina srca in toplota doma.
Donacija poteka v sodelovanju z
našimi zvestimi kupci – obrtniki,
poslovnimi partnerji ter Slovensko
Karitas. Prva gospodinjstva lahko
začetek mrzlih dni že pričakujejo
pomirjena in hvaležni smo, da lahko
pomagamo. Drugi upravičenci do
donacije bodo svojo ogrevalno
napravo prejeli še pred zimo
oziroma takrat, ko bo njihov dom
pripravljen na namestitev nove
opreme v kotlovnico.
Veseli nas, da smo tudi mi prispevali
košček v mozaik solidarnosti. Naš
moto je »Življenje je lepo«. Želimo si
to udejanjati vsak dan.
Ekipa Veto Group (www.veto.si)
V DOBRI DRUŽBI SE SRCE SPOČIJE
Piše in fotografira: s. Meta Potočnik
Letošnje majsko romanje z Radiem Ognjišče od 11. do
14. maja v sosednjo Italijo in k p. Piju je bilo moje prvo
romanje kot sodelavke radia. Imeli smo se zares dobro!
Na poti v sam škorenj Italije se je zgodilo veliko lepega
in v tem prispevku vam poklanjam nekaj biserov.
Z Alenom Salihovićem sva uživala med dobrovoljnimi
romarji na drugem avtobusu. Z našo Aritoursovo vodnico
Melito Verlič in duhovnikom Simonom Fortuno smo bili
odličen prijateljski tim, kar se je vse dni romanja poznalo
pri prijetnem vzdušju med nami. V prvem avtobusu je za
vse podrobnosti skrbel Damir Lenart, neizčrpen vodnjak
zgodovine je bil Tadej Jakopič, duhovni voditelj pa naš
direktor Franci Trstenjak.
Naj povem, da smo bili kar pisana druščina, in sicer od
85-letnih romaric do osnovnošolca. Vmes pa vsakega
malo. To, kar sem v svoje veselje najprej opazila, je bilo
romarsko vzdušje molitve, zbranosti in odprtosti za
spoznavanje novih krajev in sporočil svetnikov, ki smo
jih obiskali. Prva jutranja postaja je bila Padova. Na poti
do tja smo poslušali vnaprej posnet in odlično pripravljen
življenjepis in sporočilo sv. Leopolda Mandića ter sv.
Antona Padovanskega.
Misel Leopolda Mandića, ki mi ostaja za vsakdanje
življenje, je tale: »Naj bo človek ves iz blata, lahko najdeš v
njem zrno zlata.«
P. Pij, prosi za nas!
V njegovi cerkvi smo bili pri prvi skupni sveti maši. Ker je
na romanju potrebna tudi pokora, je za to poskrbelo kar
nebo samo, saj je precej deževalo, ko smo hiteli po ulicah
Padove. A je bilo vredno, kajti za vsakim dežjem posije
sonce, ki nas je potem spremljalo skoraj vse dni romanja.
Sledila je dolga pot do San Giovanni Rotonda na polotoku
Gargano, ki se skriva za mnogimi griči in ovinki.
Nekoč majhna in revna vasica se je povečala na skoraj
20.000 prebivalcev in zelo spominja na skromno naravo
Medžugorja, le da tukaj pod hribom kraljujejo številne
stavbe bolnišnic, klinik in doma za ostarele. Najbolj
neumorni so se že prvi večer povzpeli do cerkve in se
pridružili molitvenemu programu, ki se tam odvija skoraj
vsak večer. Ves naslednji dan smo posvetili p. Piju, ki nas
je nagovoril s svojo ljubeznijo do Jezusa, potrpežljivim
prenašanjem nasprotovanja in z veliko sposobnostjo
navezovanja prijateljstev.
S prijatelji je p. Pij zmogel nemogoče - ustanoviti
bolnišnico lajšanja trpljenja, kjer še danes brezplačno
zdravijo vsakogar, ki nima dovolj denarja. In seveda
številne molitvene skupine, ki živijo iz njegovega zgleda
molitve. Morda bo kdaj kakšna nastala tudi v Sloveniji.
Naslednji dan smo se peljali na grob sv. Nikolaja oz. našega
Miklavža v Bari. Ali ste vedeli, da je kripta sv. Miklavža
po bogoslužni opremi pol pravoslavna in pol katoliška?
Seveda, saj je zavetnik Rusije. Ustavili smo se še na gori
sv. nadangela Mihaela (Monte Sant'Angelo), kjer je prvo
podzemno svetišče stalo že v 5. stol., ko se je nadangel
Mihael prikazal krajevnemu škofu. Manjkal ni niti obisk
čarobnega mesta Alberobello v osrčju čudovite Apulije, v
slikoviti pokrajini Trulli, kjer smo si ogledali istoimenska
nenavadna stožčasta bivališča.
Na poti domov se smo se zaustavili še v Marijinem svetišču
v Loretu in se z njenim materinskim blagoslovom vrnili
domov, okrepljeni v veri za nove izzive življenja. Če so
jih premagali naši prijatelji svetniki, zakaj jih ne bi mogli
tudi mi? Z Božjo pomočjo je vse mogoče. Na svidenje
naslednje leto!
25
Naša skupina v Bariju.
Bernardka je
umrla 16. aprila
1879, ko je bila
stara 35 let. Njena
pričevanja so
bila tudi uradno
razglašena
kot resnična,
Bernardko pa so
leta 1933 razglasili
za svetnico.
»MOJA
NALOGA
NI, DA VAS
PREPRIČAM,
MOJA NALOGA
JE, DA VAM
POVEM«
To so besede 14-letne deklice Bernardke, ki jih je izrekla
policijskemu komisarju, ko jo je zasliševal in želel
prepričati, da je vse laž in naj to tudi tako pove.
»Bernardka je bila 14-letno nepismeno dekle, ki ni
dobro razumelo niti francoskega jezika, saj so se takrat
pogovarjali v narečju, v katerem jo je nagovorila tudi
»lepa gospa«, zato so te besede zares preroške. In še danes
veljajo, mogoče bolj, kot kadarkoli prej. Če bi stopali v
odnose ljudi, v pogovore z njimi z zavedanjem, da ne
bomo prepričevali, ampak le povedali svoje mnenje, ne bi
bilo konfliktov. Prepričevanje pripelje do želje po zmagi.
Takšni pogovori razdvajajo.
Enako je z oznanjevanjem evangelija. Če bi ga sprejemali
zgolj kot nalogo, da povemo in ne prepričujemo, dajemo
ljudem na voljo ali sprejmejo ali ne. Odločitev je na
njih. Naše oznanjevanje bi bilo veliko lažje in nič več ne
bomo zmagovalci in ne poraženci, ampak bomo učenci
Jezusa Kristusa, ki pošilja dež pravičnim in krivičnim.
Jezusov učenec moli za svoje preganjalce. Mi kot ljudje
to težko naredimo, če pa Jezusovo mišljenje postane naše
mišljenje, je to mogoče. Tako dobimo pravo podobo,
pravo jedro samega sebe. Ta podoba zna odpuščati, zna
moliti, zna ljubiti svoje sovražnike. Poslani smo v ta naš
svet, vsak s svojo nalogo. Tako kot je bila Bernardka
poslana, da je povedala, kar je doživela, kar ji je povedala
Gospa.«
(Iz pridige nadškofa metropolita Stanislava Zoreta na
drugo postno nedeljo, 12. 3. 2023)
Leta 1858 se je v francoskem mestu Lurd, ki leži pod
Pireneji, prikazala Marija revni pastirici Bernardki
Soubirous, ki je 11. februarja s sestro in prijateljico nabirala
drva. Takrat se je, od 11. februarja do 16. julija, Marija
kar osemnajstkrat prikazala 14-letni Bernardki in se ji
predstavila šele v enem zadnjih prikazovanj z besedami,
da je ’Brezmadežno spočetje’.
S posebnim letalom je 180 poslušalcev Radia Ognjišče
v organizaciji agencije Kompas 10. marca poletelo proti
Lurdu, kjer smo ob bogatem duhovnem vodenju nadškofa
metropolita Stanislava Zoreta, lurškega kaplana Karla
Bolčine in direktorja Radia Ognjišče Francija Trstenjaka
doživeli dva lepa romarska dneva.
Lurd (francosko Lourdes) je Marijino romarsko središče,
ki se nahaja pod Pireneji v Franciji in velja za največje
romarsko središče na svetu, saj ga vsako leto obišče več
milijonov romarjev z vsega sveta.
26
Pred oltarjem so se pridružili še nadškofov tajnik Boštjan
Prevc, župnik v Smledniku David Jensterle, župnik župnije
Kranj Zlato polje Erik Švigelj in prelat Vinko Vegelj.
Na križevem potu smo ob pričujočih postajah razmišljali o
Njegovem trpljenju in svoje preizkušnje izročali v Njegove roke.
VESELIMO SE …
• z našo sodelavko Heleno Križnik, ki je povila
sina in nas razveselila s sporočilom: »Ljubezen se
je pomnožila. 9. marca ob 23.13 je našo družino
razsvetlil še en čudež življenja - korenjak Matija,
težak 3.820 gramov in dolg 53 centimetrov. Fantič
pridno raste in osvaja razvojne mejnike. Je velik
dobrovoljček. Še posebej rad se nasmeji sestrici
Dominiki, ko ga zabava z glasnim petjem in
izraznim plesom.«
• da smo bolje slišni tudi na območju Idrije (98.0 MHz), Spodnje Idrije (101.6
MHz), Kočevja (102.5 MHz), Nove Gorice (95.9 MHz) in Izole (88.9 MHz).
Gre za oddajnike manjših moči, ki pomagajo izboljšati slišnost le na manjšem
območju. Kljub temu smo veseli, da lahko z zemljevida brišemo sive lise, kjer nas
ni mogoče sprejemati preko zemeljskih oddajnikov. Vedno znova pa ponavljamo,
da so v Sloveniji le redki kraji, kjer nas ne bi mogli kakovostno poslušati. Na voljo
je namreč tudi DAB+ omrežje ter kabelski operaterji in seveda internetni radio
preko naše spletne strani, raznih aplikacij ali namenskih naprav. Naš dober glas
lahko seže v vsako slovensko vas!
• vsakega novega Prijatelja Radia Ognjišče. Od letošnjega februarja smo med
Prijatelji Radia Ognjišče pozdravili 223 novih PRO. Številke smo veseli in je zelo
vzpodbudna, a žal se naši prijatelji v podobni meri tudi poslavljajo in odhajajo v
večnost. Novi PRO, dobrodošli v naši veliki družini!
27
SKUPAJ
ZMOREMO
Pristopno izjavo lahko izpolniš tudi
preko spleta na www.PRIDRUZI.SE
Osebni podatki
* Ime:
* Priimek:
* Datum rojstva:
* Državljanstvo:
Stalno bivališče
* Ulica/kraj:
Pošta (številka in ime):
* Občina:
Telefon doma:
* Mobilni telefon:
* E-pošta:
Začasno bivališče
Ulica/kraj:
Država:
Pošto želim na stalni naslov začasni naslov
Izobrazba:
Poklic:
Študent: Da Ne Kje:
Zaposlen(a) pri:
Delovno mesto:
*Podatek je obvezen
Seznanjen sem, da se bodo moji osebni podatki v zvezi s
članstvom obdelovali za vodenja evidence članstva SDS
skladno s 6. členom Zakona o političnih strankah in 5.
členom Statuta SDS
Več o obdelavi vaših osebnih podatkov in vaših pravicah v zvezi s tem
lahko preberete https://www.sds.si/osebnipodatki
Obkrožite ustrezno številko pred forumi,
v katerih želite sodelovati:
Podpisan(a) pristopam . . .
1.
2.
3.
4.
5.
Izpolnjeno pristopno izjavo pošljite na naslov
Slovenska demokratska stranka,
Trstenjakova ulica 8, 1000 Ljubljana.
V(na):
*
Podpis:
h Krščanskemu forumu
h Kulturnemu forumu
h Športnemu forumu
k Forumu za kmetijstvo in podeželje
h Gospodarsko - podjetniškemuforumu
Z izpolnitvijo prijavnice in njenim podpisom sprejemam
program in statut stranke SDS.
Letna članarina znaša 15 EUR
Moj socialni položaj (obkrožite številko):
1. mi omogoča plačevanje članarine
2. mi trenutno ne omogoča plačevanje članarine
3. mi trajno ne omogoča plačevanje članarine
(upokojenci)
Dne:
EDI JURJEVEC:
»Dokler smo družina,
ki stopi skupaj
in se podpira,
in dokler smo zdravi,
bomo že!«
Piše: Lidija Zupanič | Foto: osebni arhiv
Edi Jurjevec je Človek, pisano z veliko začetnico. Z
Radiem Ognjišče je povezan od samega začetka. V letih,
kar se poznamo in prijateljujemo, ga še nisem srečala
mrkega obraza. Edi je skromen kmečki fant, ki ve, kaj
je trdo delo. Rad ustvarja, se veseli vsega nastalega ter
s hvaležnostjo deli med druge. Kljub katastrofalnim
poplavam, ki so mu pred očmi odnašale več desetletni
trud, ohranja neomajno vero Vanj in se Mu zahvaljuje,
da ni bilo še hujše. Ediju je človek vrednota od spočetja
do naravne smrti, krščanske vrednote temelj našega
preživetja, beseda Slovenec pa brezmejni ponos na vse,
kar smo in kar imamo.
Edi, kakšen je tvoj spomin na otroštvo?
»Imel sem lepo mladost, odraščal sem na majhni kmetiji,
kjer je bilo treba delati. Starši so bili strogi, a vsi otroci smo
čutili čisto ljubezen, ki je vsebovala brezpogojno zaupanje.
Staršev ni več, a nanju še vedno ohranjam spoštljiv spomin
in sem jima neizmerno hvaležen. Marsikdo mi še danes
reče, da je bila moja mama zgornjesavinjska Mati Terezija.
Bila je res dobra, pripravljena pomagati vsem. Veliko tega
je prenesla tudi na otroke. Mama pusti največji pečat v
življenju. Dobro se spomnim, kako me je objela, ko mi
je pred rojstvom brata in sestre razložila, odkod spočetje
otroka. Tako sem že takrat vzljubil nerojenega otroka.
Vedno sem jo objel, ko sem izvedel, da je noseča, pa sem
bil še sam otrok. Imel sem dobro vzgojo, tudi sam sem
iskal nekaj več, hodil na duhovne vaje. V lepem spominu
mi je ostal Vinko Kobal. On je bil taka duša! Ko si med
takšnimi ljudmi, te to oblikuje v človeka.«
Delo in šport sta bila del mojega življenja. Če ne bi bilo
treba toliko delati, bi bil verjetno dober športnik. Imeli
smo tekmovalno ekipo v raftu. Nismo imeli izkušenj ne
tradicije, a smo nekajkrat premagali šestkratne svetovne
prvake. Na tekmovanjih nismo imeli toliko znanja, a
smo garali in dobro delali ter veliko dosegli. Vedno sem
razmišljal s svojo glavo. Bil sem trener, tekmovalec,
konstruktor čolnov. Izdelovalci čolnov so mi rekli, da ne
delam prav. Z »mojimi« čolni smo zmagovali, dokazali
smo, da smo na pravi poti. Pozneje so nas posnemali.«
Edija smo radijci presenetili ob njegovi 60-letnici, žena Fanika pa
je pomagala, da je presenečenje uspelo in da sta pravočasno prišla z
morja na slovesno sv. mašo pri sestrah Klarisah
Poznamo te kot iznajdljivega in trmastega. Ko vsi
ostali rečejo ne, Edi reče ja.
»Pri meni ni besede ne, kar se dela tiče. To je izziv. V
osnovni šoli so mi učitelji rekli: Iz tega ne bo nič. Hotel
sem se dokazati. Diplomiral sem veliko pred ostalimi. Nič
mi ni bilo težko. Ves čas šolanja sem veliko delal. Že v
srednji šoli sem bil vedno med vikendi na žagi, za dodaten
zaslužek. Iz tega so rasli hlevi, kupovali smo živino. Morali
smo res delati, podnevi in ponoči.
29
Martin in Jurij nosita svetniški imeni. Vedno jim govorim,
da se morajo truditi, da bodo vredni teh imen. Moj vnuk
je Florjan Martin, nosi dve veliki svetniški imeni in vsi
bomo morali prispevati, da ga bomo lepo vzgojili. Ker
imam naslednike, imam veselje delati. Prepričan sem, da
bo šlo vse ustvarjeno v dobre roke. Učim jih, da je treba
delati, a ne samo zase, treba je tudi deliti.«
Edi z ženo Faniko in tremi otroki: Martinom, Jurijem in Klaro
Prišla je ljubezen, z njo družina …
»Nisem se prav zgodaj poročil, pri 31 se poročiš s
pametjo. A mora biti tudi sreča. Moja žena je več kot le
sreča. Moja Fanika je Božji dar. Je zlata ženska, zlata
mama, zlata gospodinja, dobra voditeljica. Je skromna,
ni ji pomembno, v kakšnem avtu se vozi. Tudi sinova
sledita in se trudita živeti po mojih nasvetih, da je treba
živeti skromno. Skromnost je k hiši prinesla moja mama.
Otrokom sem večkrat rekel: Če ne boste skromni, ne boste
nikoli zadovoljni. Mislim, da mi to kar dobro uspeva.
Zadovoljni smo s tem, kar imamo. Delo je prvo. Pa tudi
na Boga ne pozabljamo. Kolikor se da, gremo k maši. Jaz
vsako nedeljo.«
Kaj je bil razlog, da si šel na svoje? Od pridnega kmeta,
brihtnega študenta, iznajdljivega voznika tovornjaka
do lastnika Šport centra Prodnik?
»Ker nas je bilo na majhni kmetiji pet otrok, smo se
zavedali, da je treba čim prej na svoje. Že med študijem
sem trgoval s kavbojkami, z lesom, karkoli mi je prišlo pod
roke, in seveda delal na kmetiji. Nisem imel štipendije,
moral sem se znajti. Ko sem šel vpisat absolventski staž,
sem si brez štipendije kupil golfa, po študiju pa majhen
tovornjak in odprl majhno lesno obrt, da smo trgovali z
lesom. Odraščal sem ob Savinji, ljubezen do vode mi je
bila položena v zibelko. Po svoja prva dva čolna sem šel v
Nemčijo, k Slovencu Toniju Prijonu, svetovnemu prvaku
v kajaku. Razmišljal sem, kakšno dopolnilno dejavnost bi
odprl. Smejali so se mi in rekli, da so čolni za na morje,
ne za po reki. S svojo trmo sem začel s čolnarno in šel po
novih sedem čolnov. Ker ni bilo časa, da bi sam učil na
Savinji, delal sem namreč na kmetiji in posloval z lesom,
sem našel vrhunske strokovnjake s Češke, iz svetovnega
pokala, ki so učili. Tako sem začel s čolnarno. Ker ni bilo
sanitarij, tušev in ker so ljudje hodili jest drugam, sem pri
27. letih začel razmišljati o svoji gostilni. Za moj 30. rojstni
dan smo odprli kar veliko gostilno.«
Ponosni stari ata v rokah drži svojega prvega vnuka Florjana Martina
Bolj kot ustvarjanje kapitala mi je
pomembno uresničiti svoje želje in ideje.
Pomagal bom, dokler bom živel, delal bom,
dokler bom lahko.
Tako ponosnega očeta, kot si ti, človek redko sreča.
Otroci nosijo lepa slovenska imena. Vašo družinsko
povezanost je čutiti na vsakem koraku.
»Vedno, ko sva izvedela, da bova dobila otroka, sem dal
za dve sveti maši. Eno za zdravje, eno pa na čast Sv. Duhu
za razsvetljenje, za zdravo pamet. To je že prej delala tudi
moja mama. Letos sem dobil prvega vnuka, in ko sem
izvedel, da je hčerka noseča, sem najprej dal za dve maši.
Vsa družina je zelo navezana na sestre klarise v Nazarjah
in v Turnišču, z njimi imamo lep odnos, kot da so del naše
družine. Tudi naša hčerka je dobila ime po sv. Klari, sinova
30
Otrokom sem večkrat rekel: Če ne boste
skromni, ne boste nikoli zadovoljni.
Zadovoljni smo s tem, kar imamo. Delo je
prvo. Pa tudi na Boga ne pozabljamo.
Doživel si požar prve čolnarne, doživel si poplave.
Zadnje so ti odnesle čolnarno z več kot 70 čolni, 34
električnimi kolesi, vso opremo za raft, kajak in kanu,
uničena je okolica gostišča … Škoda je ogromna, več
kot milijon evrov. Kaj so bile prve tvoje misli?
»Že dlje časa sem napovedoval, da se bo v Sloveniji nekaj
zgodilo. Strah me je bilo, da bi se vojna v Ukrajini razširila.
Imam občutek, da to še ni konec. Vsa Evropa je skrenila s
poti. Način življenja, »podivjani liberalizem«, ki je še hujši
od komunizma ... Zdaj je vse dovoljeno, v komunizmu ni
bilo vse dovoljeno. Bolje živijo tisti, ki ne delajo; odlično
živijo tisti, ki živijo lahkotno. In tisti, ki ne delajo in lahko
živijo, zaničujejo tiste, ki živijo z vestjo in trdo delajo.
Tukaj se ne smemo jeziti na Boga, tega smo krivi ljudje.
Posamezniki. Čisto vsak, tudi jaz sem česa kriv. Če nekaj
ustvarjaš, gotovo puščaš posledice na okolju. V življenju
nekaj časa gradiš, pa se ti vmes nekaj podre. Glavno je,
da smo ostali mi, družina. Naprej bomo delali s tem, kar
nam je ostalo, in zraven še obnavljali. Dokler smo družina,
ki stopi skupaj in se podpira, in dokler smo zdravi, bomo
že. Upam, da bo država kaj pomagala, se pa bojim, da se
bo izpolnilo manj kot polovico obljub. Smo v škripcih in
prav bi bilo, da bi dobili pomoč, saj smo kar nekaj let dajali
državi. Bo pa treba precej trdo delati.
Zahvaljujem se Bogu, da ni bilo še huje, lahko bi izgubili
čisto vse. In seveda, zahvaljujem se vsem, čisto vsem, ki
ste prišli in nam pomagali. Ne želim izpostavljati nikogar
posebej, ker vas je preveč, in vsak je lahko dal in pomagal,
kolikor je lahko. Zato res hvala, hvala ... Skromno, a
iskreno - hvala lepa!«
Živi smo, bomo pa še enkrat na novo začeli, so bile
tvoje prve besede. Kje si našel moč zanje?
»Energija in moč sta dani od Boga. Se pa trudim, da ju
usmerjam v pravo smer. Potrebno je moliti, da ostaneš na
pravi strani. Če moliš, zapiraš vrata hudiču. Če ne molimo,
če se ne trudimo pošteno živeti po Božjih zapovedih, je
več prostora za hudiča. Če pa molimo, dobivamo moč za
zapiranje vrat v srce in dušo slabemu. Ponoči težko spim,
so skrbi, bila je korona, zdaj so poplave. Z molitvijo se
pomirim, lažje zaspim. Dva, tri dni po poplavah me je
tiščalo v prsih. Nisem vedel, kam, kaj prijeti. Potem pa
pridete v nedeljo prostovoljci, pripravljeni na pomoč! To
mi je dalo moči, energije, volje za naprej. In ko sem videl,
koliko ljudi prihaja k meni, sem jih začel pošiljati naprej.
Sosed ti je lahko več kot brat, treba je graditi odnose,
jih negovati, držati skupaj, se ob takšnih preizkušnjah
podpirati, si pomagati. To mora biti obojestransko, kot v
družini. Potrebno je imeti rad ljudi, ne samo sebe. Spoštuj
sebe in imej rad druge, to je moj moto. Po poplavah so
hude posledice. Še vedno odkrivamo, koliko je škode.
Veliko bo treba odmisliti. Sčasoma bo lažje, ob podpori
dobrih ljudi, ki ti vlivajo upanje in so pripravljeni prijeti
za lopato. Od njih dobivamo nov zagon. Z leti se bo vse
zgradilo nazaj.«
Kljub preizkušnjam vztrajaš, si optimističen …
»Hudo je, taka stvar, kot so poplave ali požar, te zelo
prizadene, a če želiš iz tega ven, ne smeš obupati. Imam
nemirno trgovsko kri in rad delam. Vesel sem, da smo
nekaj ustvarili, ampak sem na realnih tleh. Ne napihujem
se s tem, kar imamo, še vedno smo skromni, delavni.
Materialne dobrine mi ne pomenijo veliko, čeprav mi
marsikdo ne bo verjel. Preprosto rad delam. Tudi vsa
družina; moja žena ni nič manj delavna, tudi moja sinova.
Moji starši so veliko pomagali; finančno sicer ne, a vedno
sem vedel, da imam podporo. Vesel sem, da je rezultat
vsega tega tudi nekaj ustvarjenega, a to meni ne pomeni
veliko - sreča je drugje. Sreča je v družini in da ti to, kar si
si zamislil, uspe. Veliko ljudi ima ideje, a uresničiti jih je
včasih umetnost. Vesel sem, da mi uspeva, zavedam pa se,
da je to predvsem Božje delo.«
Kar dobiš, daš naprej, prepričan, da kdo drug
potrebuje bolj. Si velik človek, kar je potrdilo
tudi dejstvo, da so ti v pomoč priskočili številni
prostovoljci. Celo iz tujih držav so prišli.
»Na Češkem imam prijatelje, prvi kajakaški učitelji na
Savinji so bili in res smo povezani. Pri njih na televiziji
so poročali, kaj se je zgodilo v Sloveniji. Takoj sem prejel
telefonski klic, da preverijo, kakšno je stanje pri meni. To
je bilo ob 18h, 15 minut pred šesto zjutraj so bili že pri
meni in pomagali čistiti tri dni. Slovenci smo hvaležni
za pomoč. Pri meni je hrvaška vojska, iz mnogih držav
so tukaj in trudim se, da jim dam, kar je v moji moči,
iz hvaležnosti za vse, kar so nam pomagali. Globoko v
sebi smo vsi ljudje dobri, kar se je pokazalo tudi ob teh
poplavah. Veliko mi je pomenilo, da so mi želeli pomagati
ljudje, ki imajo doma neozdravljivo bolezen. Nisem mogel
vzeti denarja, veliko bolj ga potrebujejo, kot jaz.«
Dokler se bo razmišljalo o nerojenih otrocih
tako brez občutka, dokler bo evtanazija
starejših in bolnih veljala za nekaj
normalnega, nimamo prihodnosti.
Nov avtokamp Prodnik si odprl prav na svoj rojstni
dan. A nedavne poplave so marsikaj spremenile.
»Nov avtokamp trenutno sameva, zaradi poplav ni turistov,
Savinjska in Logarska dolina sta zaprti, neprehodni.
Z vojsko se dogovarjam, da bi v avtokampu postavili
kontejnerje, saj je uporaben v vseh vremenskih razmerah,
v vseh letnih časih. Vsaka parcela ima vodo, kanalizacijo,
31
Ker imam naslednike, imam
veselje delati. Prepričan sem,
da bo šlo vse ustvarjeno v
dobre roke. Učim jih, da je
treba delati, a ne samo zase,
treba je tudi deliti.
elektriko. Avtokamp bi lahko koristil za
obnovo Savinjske doline. Večina idej
ob načrtovanju avtokampa je mojih,
več let sem se pripravljal. Če jih ne bi
imel, verjetno ne bi šel v to. Dvajset
let sem gojil rastline, ki lepo krasijo
avtokamp in že dajejo senco. Tudi sam
sem nabiral kamne iz Savinje, ki krasijo
protihrupno ograjo. Ni se zgodilo z
danes na jutri. Težko me je ustaviti, če
si nekaj zamislim. Tudi arhitekturno
so vse zamisli moje; profesionalci jih
sicer dokončajo, a vse se rojeva v moji
glavi. Bolj kot ustvarjanje kapitala mi
je pomembno uresničiti svoje želje in
ideje. Pomagal bom, dokler bom živel,
delal bom, dokler bom lahko. Večkrat
rečem, da bi rad premoženje počasi
predal, delo bom pa zadržal.«
Si velik domoljub, ponosen Slovenec,
ki ceni vse, kar je domače. Slovenske
zastave plapolajo po novo nastalem
avtokampu, del katerega je tudi
kapelica z Marijinim kipom …
»Na odprtju avtokampa sem povedal,
da se v Sloveniji najbolj preklinja Boga,
Jezusa, Mater Božjo in Janeza Janšo, ki
je naredil ogromno za slovenski narod.
Tudi duhovnike želijo prikazati v slabi
luči, veliko je zlaganega. Vse, kar je proti
cerkvi, slovenstvu, tradiciji, je danes
dovoljeno. In zato me zares skrbi, kaj bo
z nami.«
Kaj bi sporočil našim bralcem,
poslušalcem?
»Začnimo pred rojstvom, sprejemajmo
še nerojene otroke. Živimo pošteno,
po desetih Božjih zapovedih, čeprav je
včasih težko. Seveda je treba delati ter
spoštovati našo slovensko kulturo, ki
je krščanska, zato sem v nov avtokamp
postavil na eno skalo cerkvico v čast
Sv. Duhu za zdravo pamet, na drugo pa
Triglav – slovenski nacionalni ponos. To
je naše. 400 cerkva je posvečenih Materi
Božji. Koliko je še drugih cerkva po
32
Sloveniji! Kakšen trud, kakšne žrtve so
bile potrebne, da so zrasle, sedanja oblast
pa želi to uničiti. To je res pokvarjeno.
Če bomo hoteli še kaj rešiti, bo treba
nazaj k slovenskim in evropskim
vrednotam, ki so krščanske. Dokler
se bo razmišljalo o nerojenih otrocih
tako brez občutka, dokler bo evtanazija
starejših in bolnih veljala za nekaj
normalnega, nimamo prihodnosti. To
pelje v pogubo. Ne bo napredka, ne bo
zadovoljstva, ne bo blaginje. Mi imamo
že leta tretjo svetovno vojno na domačih
tleh. Koliko nerojenih, nemočnih, nič
krivih, zakonsko nezaščitenih otrok se
splavi! Če bi imeli več rojstev, bi bilo več
Slovencev, imeli bi večjo narodno zavest,
ne bi bilo potrebno uvažati delovne
sile. Preprosto ne dovolimo, da se rodi
človek, ki bi rad rekel ’mama’, ki bi rekel
’Slovenec sem’, ki bi delal in prispeval k
domovini, Sloveniji in Evropi.«
Trma te bo pripeljala do novih ciljev
in zmag.
»Nimam ciljev. Bolj imam želje. Teh je
pa veliko. A ker jih štejem že šestdeset,
je treba začeti moliti za srečno zadnjo
uro. Nekoč se je v ta namen veliko
molilo, danes ne več. Hodim v cerkev,
na to sem ponosen, trudim se živeti po
desetih Božjih zapovedih. Materialne
stvari se lahko nadomestijo, življenja
in odnos drug do drugega, tradicija
in zavedanje svojih korenin pa so
nepogrešljivi. Najbolj od vsega si želim,
da bi se Slovenci imeli radi.«
Bližnji potoček, se je spremenil v mogočen
hudournik, ki je premikal, podiral, razbijal,
odnašal vse ... tudi asfaltirano prometno cesto.
Od polnoopremljene čolnarne ni ostalo nič, le
en od zidov priča, da je tukaj nekaj nekoč stalo.
Savinja je odnesla vse.
Savinja je za seboj pustila pravo opustošenje, tudi
polna cisterna s plinom ji ni bila kos.
Od urejenega nabrežja, masivne ograje in plaže ob
Savinji je ostalo popolno razdejanje.
Več kot je bilo počiščenega, bolj veseli smo bili.
dr. Milan ZVER
POSLANEC EVROPSKEGA PARLAMANETA
OGLAS
###
Neodvisni in svobodni mediji so temelj zdrave demokracije
Zdi se, da se v vseh državah članicah Evropske unije na tak ali drugačen način ukvarjamo
z vprašanjem svobode in pluralnosti medijev. Predvsem obstaja velika zaskrbljenost
povsod po Evropi zaradi vse večje politizacije medijev ter pomanjkanja preglednosti
lastništva medijev in dodeljevanja državnih oglaševalskih sredstev ponudnikom medijskih
storitev. Slovenija je pri tem še posebej problematična, zaradi ideološko skorajda
povsem enostranske (leve) medijske krajine, ki se izkazuje predvsem v vsakodnevnih
informativnih oddajah.
Vsaj nek odgovor na naraščajočo zaskrbljenost glede stanja na medijskem področju
ponuja evropski akt o svobodi medijev (EMFA), ki vzpostavlja skupni okvir za medijske
storitve na notranjem trgu EU ter uvaja ukrepe za zaščito novinarjev in ponudnikov
medijskih storitev pred političnim vmešavanjem.
Sam si močno želim, da bo predlagan akt prispeval k izboljšanju pluralnosti in svobode
medijev, ne samo v EU, ampak tudi v Sloveniji. Obenem pa moram ostro obsoditi dvojna
merila, ki jih ima EU v primeru Slovenije, kjer brez težav spregledajo probleme s pluralnostjo
medijev in popolno politično podreditvijo RTV Slovenija, pri kateri je tovarišijsko
sodelovala celo evropska komisarka za transparentnost Vera Jourova, ko je obiskala
ustavno sodišče ravno v času odločanja o ustavnosti novele zakona o RTV.
Komisarka, zadolžena za transparentnost, se tudi že več kot neverjetnih pet mesecev z
različnimi birokratskimi manevri izogiba objavi podrobnosti o svojem obisku v Sloveniji,
za katerega dobršen del javnosti meni, da je šlo za nedopustni intervencionizem v
proces odločanja ustavnega sodišča, ki je pripeljal do popolnega političnega prevzema
RTV Slovenija. Za to, da se dokončno razjasni vloga komisarke, pa tudi, da pridemo do
odgovorov na vrsto vprašanj, ki so pomembna navsezadnje tudi za ustrezno delovanje
EU, se nameravam obrniti tako na evropskega ombudsmana kot tudi na evropsko
sodišče.
Ta borba za resnico in pravico je prav na področju medijev še kako potrebna, saj si
želimo Evrope, ki ne ogroža suverenosti držav, predvsem pa ne posega v posamične procese
v državah članicah na podlagi dvojnih meril, politične pripadnosti in/ali všečnosti.
Elda
Viler
Ne moreš,
da te ne bi
dvigalo!
Pišeta: Tadej Sadar in Mirjam Judež
Foto: Tatjana Splichal
Elda Viler je ime, ki se ga držijo presežniki, kot so:
slovenska pevka tisočletja, ena velikih dam slovenske
zabavne glasbe, pevka, za katero so se potegovali
najboljši skladatelji. Odraščala je v Koštaboni pri Kopru.
Že kot mlado dekle je nastopila na prireditvi Pokaži, kaj
znaš in opozorila nase. Kmalu so jo povabili v Ljubljano.
Že s prvimi nastopi so prišle tudi nagrade. Prepevala je
skladbe najbolj cenjenih skladateljev zabavne glasbe,
kot so Mojmir Sepe, Ati Soss, Jure Robežnik in Jože
Privšek, za katere so besedila pisali najboljši pesniki in
avtorji, predvsem Elza Budau, Gregor Strniša in Branko
Šömen. Med njenimi največjimi uspešnicami so: Ti si
moja ljubezen, Zlati prah imaš v očeh in Lastovka, po
kateri je verjetno najbolj znana.
Njene nepozabne interpretacije še vedno občudujejo
in se od njih učijo tudi mlajše generacije poslušalcev,
kritikov in glasbenikov. Pevka Alenka Pinterič je v svoji
avtobiografiji zapisala, da je bila Elda Viler slovenska
pevka tisočletja. Najboljši skladatelji tistih časov so
radi rekli, da če si napisal veliko pesem, si jo napisal
za Eldo. Dogajalo se je, da so jo avtorji za festivale
rezervirali tudi za leto dni in več vnaprej. V tistih letih
je nekaj pomenilo biti najboljši med najboljšimi. Pela
je najtežje, najzahtevnejše pesmi in ob poslušanju
njenih interpretacij je postajalo jasno, da lahko poje
vse. Največjo priljubljenost je dosegla v 60. in 70. letih,
v času razcveta slovenske popevke. Gostovala je po
Evropi in posnela več kot 300 pesmi.
Po osamosvojitvi Slovenije se je razočarana umaknila
z glasbenih odrov, saj ji je Ministrstvo za kulturo
odvzelo status svobodnega umetnika s pojasnilom, da
ne ustvarja sodobne glasbe. Šele po prigovarjanju in
spodbudi hčerke Ane Dežman, tudi odlične pevke, se je
vrnila in zdaj kljub častitljivim letom še vedno odlično
odpoje marsikatero pesem. V studio smo jo povabili
v družbi hčerke Ane. Razlog vabila je bil koncert ob
60. obletnici prvega nastopa v Ljubljani, v Slovenski
filharmoniji. Zato je obletnico proslavila kar tam. Kako
se je začela njena glasbena pot in kaj čuti ob prepevanju
zdaj? Z Eldo Viler, legendo slovenske popevke, in Ano
Dežman se je pogovarjal Marjan Bunič.
Kako se spominjate svojega prvega nastopa? Takrat ste
bili zelo mladi …
»Mladostni časi … Imela sem velika pričakovanja,
vedno sem sanjala, da bi bila pevka. Odkrili so me na
prireditvi Pokaži, kaj znaš v Šmarjah, v bližnji vasi pri
Kopru. Po nastopu so me povabili na avdicijo v Koper,
na katero se sama nisem upala prijaviti, pa me je tja
"porinil" nekdanji predsednik. Bila sem takoj sprejeta,
čeprav sem tako nekultivirano kričala. Potem sem šla na
snemanje na Radio Koper, tam pa je bil obalni orkester
Vinka Horvata, v katerem je igral tudi moj bodoči fant
in mož, oboist. Perfektno je igral tudi klavir in mnogo
drugih inštrumentov. Že kot 15-letni fant je s kolesom s
harmoniko hodil v Radence igrat in služit denar. Imela sem
srečo, da sem ga srečala. Najina ljubezen mi je dragocena.
Vsi spomini ob moji 60. obletnici prvega nastopa me
vežejo tudi nanj …«
Vaš mož Anton Dežman je bil vaš življenjski in tudi
zelo močan glasbeni spremljevalec.
»On je bil moj profesor, o vsem me je poučeval.
Marsikatera pevka je rekla: Lahko je tebi, ko imaš moža
glasbenika. Karkoli so mi dali peti, so vedeli, da bo
kakovostno narejeno, ker sem imela njegovo pomoč in
svoj glas. Potem sem bila sprejeta v glasbeno šolo v Koper.
Ko sem z Obalnim orkestrom posnela skladbo, je kar
dolgo trajalo, da so me poklicali iz Ljubljane in povabili
na moj prvi nastop v Slovensko filharmonijo. Koncert
smo oblikovali najboljši pevci iz vseh slovenskih regij,
34
vsak je zapel dve pesmi. Ta koncert je bil zame odskočna
deska in pomemben dogodek. Na njem so bili zbrani vsi
kompetentni, »pravi« ljudje, ki delujejo na najvišji ravni,
spremljal nas je plesni orkester … Takoj po vaji se je prišel
Ati Soss predstavit z nasmehom in me vprašal, če bi lahko
zapela kakšno njegovo pesem.«
Ana, ti si rasla v tem razkošju glasbe. Če česa, glasbe
pri vas verjetno ni manjkalo.
»Glasbe je bilo poln kufer (smeh) … Ko so mami odrezali
peruti, ji odvzeli status svobodne umetnice, se je v njeno
srce naselila grenkoba. Tudi oče je bil zelo razočaran.
Zaradi zamere mama ni več poslušala svojih pesmi, tudi
pesmi drugih ne, zavladalo je zatišje. Takrat se je podala
tudi v narodno-zabavne vode. Treba se je bilo znajti.«
Ana, tudi ti si stopila na glasbeno pot. Poješ več zvrsti,
tvoje primarno delo je v Operi, delaš pa tudi izlete v
jazz, v pop …
»V glasbeni družini se to naseli v otroka, še bolj se hočeš
sam dokazati, pokazati kaj drugega … Nas je glasba vedno
povezovala. Zaradi očeta je bila bolj prisotna simfonična
glasba, Brahmsove simfonije … Klasična vzgoja se mi je
naselila v srce. Oče me je usmerjal predvsem v klasično
glasbo: "Če že moraš biti pevka, bodi operna. To je nekaj
vredno, ne boš stradala kot mama." Pol mojega srca je v
klasični glasbi, drugo polovico pa mi zapolnjuje popevka,
popularna glasba, jazz, improvizacija ...«
Elda, ste doma veliko peli?
»Mama je lepo pela, moja teta, nono in nona … Ko smo
se učili šivati, smo vsi peli, tudi oče je pel, igral harmoniko
… Ko sem bila majhna, sem prišla k sosedi, ki me je
spodbujala, naj kaj zapojem, da mi bo namazala dober
svež kruh s smetano. Naš župnik Alojz Kocjančič je rekel
naši mami: Naj pride Elda na kor. A nisem prenašala,
da so me starejše "glavne" pevke porivale v zadnje vrste.
Mama je rekla: Kaj si je ta otrok izmislil, da hoče biti pevka?
Pusti ji, je rekel oče, naj gre v svet, jaz ji zaupam. On je
bil zelo veren človek. Doma sem jim zagrozila: Če me ne
pustite, moje življenje nima več smisla, se ubijem! Pa je oče
rekel: Potem pa pojdi, samo ne hodi domov tarnat, kaj je
bilo hudega.«
Ana, petje ni zgolj prepevanje po notah, človek sebe
vloži v glasbo …
»Človeški glas je odraz notranjega stanja, duha, duše,
sploh v interpretaciji prihaja iz tebe vse, kar doživljaš,
psihologija, razumevanje sveta … Od izkušenj je odvisno,
kako bo nekdo podal neko delo, partituro. Ni samo talent.«
Elda, eminentni avtorji so pisali za vas, odlični
besedilopisci, pesniki. Niso vas »šparali«. Mnoge
pesmi so izredno zahtevne.
»Na televiziji so predlagali, da bi jaz zapela Marjanino
pesem, ona pa mojo. Pa je rekla: Jaz tega ne bom zmogla,
to je pesem samo za Eldo. Zelo sem vesela, ko slišim druge
Elda: Petje zdravi, daje moč. Vsa besedila,
ki imajo nekaj povedati, so kot molitev.
Ana: Oče me je usmerjal predvsem v klasično
glasbo: Če že moraš biti pevka, bodi operna.
To je nekaj vredno, ne boš stradala kot mama.
peti moje pesmi in da ljudje primerjajo. Ljudje imajo radi
originale. Če že posnemaš, moraš vsaj nadgraditi, zapeti
malo drugače … Tudi jaz sem na začetku zelo posnemala
druge. Ko ti dajo novo pesem, pa iz te nekaj naredi, poišči
svoj slog.«
Ana, je v tebi tudi kaj primorske trme?
»Sem kar trmasta, vztrajna. Mama mi je preprečevala,
da bi bila pevka. Duete sva začeli prepevati, ko sem bila
stara 16 let. Zahtevala je, da sem popolna. Ko je prišel
Jure Robežnik na vajo za duet Čez sedem rek, sem morala
nevemkolikokrat ponoviti samo eno frazo … Želela me je
obvarovati, hkrati pa je absolutno podpirala moj talent. To
je strast.«
Elda, glasbeno so bili nekoč precej drugačni časi.
Festivalov je bilo zelo veliko, sploh na področju
nekdanje Jugoslavije.
»Tam sem dobila zelo veliko prijateljev. V rajnki Jugi so
me bolj cenili kot v svoji domovini. To je vedno tako,
nihče ni prerok doma. Še preden sem zapela v Slovenski
filharmoniji, je bil koncert v Domu sindikatov v Beogradu,
za katerega sem si sešila zelo lepo obleko. To so bile
ovacije … Komponisti so takoj pristopili, imela sem veliko
simpatijo in podporo pri njih, vedno so glasovali zame, ko
me je bilo treba sprejeti na kakšen koncert. Povsod so me
vabili, poleti sem bila po dva meseca po Dalmaciji, pela na
terasah. Vsi so me imeli zelo radi. Doma nisi imel takih
priložnosti. To je bilo prelepo zlato obdobje.«
Nekaj festivalov pri nas vendarle še imamo. Ana, ti si
sodelovala na skoraj vseh.
»Javnost me je prvič spoznala po duetu z mamo pred 24
leti, skupaj sva zapeli Čez sedem rek. Na predlog Maria
Galuniča se je "zgodila" Nora misel in potem so začeli
skladatelji Jure Robežnik, Patrik Greblo … pisati prve
pesmi zame. Nastopila sem na Slovenski popevki, Orionu,
Narečni popevki. Nabrala sem si izkušnje, ki jih začetnik
potrebuje.«
60 let glasbe je šlo skozi vas, Elda. Kako vpliva glasba
na vas?
»Ne vem, kdaj je minilo 60 let, še danes sem otročja.
Glasba je v tebi, mi smo rojeni za odrske deske, uživamo v
tem. Tudi če ne moremo več, dobimo z neba moč. Ko sem
prišla na Poletno noč, sem zaradi bolečin komaj hodila.
Najprej sem se morala uleči za 30 sekund na pločnik,
potem sem počasi vstala, zelo počasi šla do odra, da je
orkester gledal, kaj je z mano. Rekla sem: Ne vem, če bom
zvečer lahko pela. Robežnik pa je odvrnil: Poznam te, ti
boš zvečer pela. Ko sem odpela na vaji, sem čutila, kako
je začela bolečina popuščati, zvečer sem zapela lahkotna,
kot bi poletela. Petje zdravi, daje moč. Vsa besedila, ki
imajo nekaj povedati, so kot molitev. Ne moreš, da te ne
bi dvigalo.«
35
Z ljudmi na poti
Piše: Andrej Šinko | Foto: Osebni arhiv sogovornic
Življenje piše različne zgodbe, ki so včasih povezane s selitvijo v tujino. Lahko zaradi zaposlitve, ljubezni ali zgolj
želje po novi izkušnji. V oddaji ’Z ljudmi na poti’, ki je na valovih Radia Ognjišče na sporedu drugo in peto nedeljo
v mesecu ob 18.30, gostimo Slovence, ki živijo v tujini, in tujce, ki so si življenje ustvarili pri nas.
V oddaji spregovorijo o tem, kako so bili sprejeti, kako doživljajo državo in prebivalce, pa tudi o učenju jezika,
zaposlovanju, socialnih pravicah in drugih zanimivih tematikah. Tako na eni strani predstavljamo določene
posebnosti držav in narodov, na drugi strani pa spodbujamo tudi zavedanje o danostih Slovenije in ponujamo
vpogled v to, kaj številne Slovence spodbudi, da si prihodnost ustvarijo v tujini.
S Kube v Slovenijo, nato v ZDA
V eni od preteklih oddaj smo tako gostili Lucy Constante,
ki se je zaradi ljubezni s Kube preselila v Slovenijo, pri nas
živela šestnajst let, pot pa jo je nato vodila v Las Vegas v
Združene države Amerike. Dejala je, da zanjo nobena pot
v tujino ni bila lahka, saj je potrebnega precej prilagajanja,
in tako je bilo tudi z njenim odhodom v ZDA.
Zaradi dolgoletnega življenja pri nas se je ob kubanski
mentaliteti navzela tudi evropske, slovenske. Ob prihodu
v ZDA je bilo bistveno drugačno tudi okolje. »Ko sem
prišla v Ameriko, je bilo vse veliko, veliko ljudi, brezdomcev
na ulici. Težko je bilo, ampak sem se prilagodila. Tam imam
tudi starše, in to me je veselilo,« je dejala sogovornica, ki je
pojasnila, da se je iz Slovenije preselila zlasti zato, ker je
pogrešala družino.
Lucy Constante trenutno živi približno petnajst minut iz
centra Las Vegasa, v umirjeni soseski, kjer ima večina hiš
tudi bazene. »To je bil zame luksuz, tega nisem bila vajena,
ampak narave pa ni, samo puščava.« Ob tem je pojasnila,
da je zadovoljna, da ima službo zgolj petnajst minut stran
z avtomobilom, kar je v ZDA precejšnja redkost.
Velik je tudi prepad med bogatimi in revnimi. ZDA
privabljajo številne priseljence, nekateri so za normalno
življenje primorani opravljati tudi dve službi. Obljubljena
dežela tako pogosto piše tudi nekoliko bolj bridke zgodbe.
A naša sogovornica meni, da je pomembno, kako zelo si
predan cilju. »Če si priden in osredotočen, ti bo uspelo. Res
je veliko priložnosti,« pravi in dodaja, da je treba delati, če
si želiš kaj ustvariti. »Če greš v ZDA z drugimi nameni, se
pa lahko zelo hitro tudi izgubiš.«
V primerjavi z evropskimi državami so precejšnje razlike
zlasti v socialnih pravicah. S tem sta povezana tako
izobraževalni kot zdravstveni sistem. Sogovornica ju je
imela priložnost spoznati v treh različnih državah. Na
Kubi, v Sloveniji in v Združenih državah Amerike.
Kljub temu, da smo pri nas do zdravstvenega sistema
velikokrat kritični, pravi, da njej ni povzročal skrbi, saj
je bila ne glede na bolezensko stanje deležna oskrbe. »V
Sloveniji sem se glede tega počutila bolj varna in brez stresa,
sploh nisem razmišljala o zdravstvenem zavarovanju.«
Na drugi strani je v Ameriki v zvezi s tem prisotne
nekaj skrbi. Nekatera podjetja za zaposlene plačujejo
zdravstveno zavarovanje, ne pa vsa. Slabo je po besedah
sogovornice poskrbljeno zlasti za vse brez rednih
zaposlitev in posledično zavarovanj. Pojasnila je, da lahko
zgolj krajši obisk pri zdravniku stane 1000 dolarjev ali celo
več.
36
Lucy Constante pravi, da je tudi pri iskanju službe
njena izkušnja pozitivna, čeprav se ob prihodu v ZDA
ni zaposlila na področju, na katerem se je izobraževala.
Povpraševanje je poslala v prodajalno avtomobilov in dve
trgovini, na koncu pa povsod dobila pozitiven odgovor,
čeprav ni imela konkretnih izkušenj dela na teh področjih.
Kljub temu je po njenih besedah konkurenca na trgu dela
izjemna.
Sogovornica Slovenijo zelo pogreša, zlasti zaradi številnih
prijateljev in kakovosti življenja. Zato ne izključuje
možnosti, da bi se nekoč vrnila, čeprav se na drugi strani
Atlantika počuti dobro. »V ZDA sem bolj sproščena zaradi
tega, ker je več različnih kultur. Če se želim pogovarjati
samo v španščini, se lahko pogovarjam v španščini, saj so
tam ljudje z vsega sveta.«
Sogovornica veliko razmišlja o prihodnosti, a kje jo bo
preživljala, še ne ve. »Moje srce je vsepovsod, na Kubi, v
Sloveniji, družina pa je v Ameriki. Moj načrt je ustvarjati v
ZDA in pozneje od tega živeti, morda pol leta na Kubi, pol
pa v Ljubljani.«
Jadranje jo je poneslo v svet
Gostja ene od oddaj ’Z ljudmi na poti’ je bila tudi jadralka
Jasna Tuta, ljubiteljica morja, popotnica in predvsem
jadralka, ki se je pred leti odločila povsem spremeniti
način življenja. Odšla je v svet, svoje delo pa povezala z
najljubšo dejavnostjo, jadranjem.
O odločitvi je povedala, da ni bila nenadna. »Kar nekaj let
se je nabirala želja, da bi odšla. Brala sem zgodbe ljudi, ki
so to naredili, in sem jim zelo zavidala,« je dejala in dodala,
da se je odločila, da mora to poskusiti, ker bi ji bilo sicer
žal. Tako si je vzela leto premora in odšla v svet. Nato so
se po njenih besedah stvari začele dogajati same od sebe.
Jasna Tuta je prepotovala velik del sveta, pritegnili pa
so jo zelo različni kotički. »V vsaki državi je bilo nekaj,
kar mi je ostalo. Avstralija ima čudovito naravo, je nekaj
posebnega, se pa z ljudmi nisem povezala. Medtem ko je
bilo v Mehiki obratno. Tam sem navezala zelo pristne stike z
ljudmi, ljudje so res zelo srčni.« Sogovornica je sicer najbolj
poznana po Polineziji, o kateri je napisala knjigo, pogosto
pa o njej tudi predava. Zaradi tega je to zanjo tudi eden
bolj priljubljenih kotičkov.
Posameznika ob obisku druge države pogosto presenetijo
razlike. »To je glavna stvar potovanja, zaradi česar sem
prepričana, da bi moral iti vsak mlad človek na pot, preden
začne delati. Res se ti odpre drugačen pogled in se zaveš, da
tako, kot je pri nas, ni po vsem svetu in da tam ni vedno
nujno najboljše.« Sogovornica je spomnila na pripetljaj
iz Avstralije, ko njena angleščina še ni bila najboljša in je
nekoga povprašala o določenih glagolih v pretekliku, pa so
jo začudeno pogledovali. Na koncu ji je nekdo pojasnil, da
tam, kjer je bila, v šoli nimajo slovnice. Takšne stvari so za
nas pogosto nepredstavljive.
Sogovornica je poudarila še, da tudi vrnitev v domače
okolje, ko daljše obdobje živiš v tujini, ni enostavna.
Navadiš se drugačnega načina življenja in hitro opaziš
razlike, tudi v razmišljanju ljudi. »Ko greš prvič na pot, se
bojiš vsega. Ko se ti na poti dogajajo lepe stvari, pa začneš
zaupati. Ugotoviš, da je svet lep in dober in da karkoli se
ti zgodi, ti bodo pomagali tudi neznanci. Postaneš dosti
bolj odprt in se osvobodiš strahu,« je dejala sogovornica,
ki opaža, da smo Slovenci bistveno bolj navezani na svojo
lastnino.
Jasna Tuta precej časa preživi na morju. Zaradi življenja
na jadrnici je morala zmanjšati število stvari, se nekaterim
odpovedati. »To se mi ne zdi nekaj slabega, prej obratno.
Z manj stvarmi v nahrbtniku sem se počutila lažje, za
manj stvari me je skrbelo,« je poudarila in dodala, da je
na jadrnici tako, da ko kupi kaj novega, se mora kakšni
zadevi, ki dalj časa ni bila uporabljena, odpovedati. »Tega
se skušam držati na vseh področjih življenja. Na primer, da
imaš malo ljudi okoli sebe, ampak prave, malo opravkov,
ampak takšne, ki te osrečujejo.«
Dobrodelni koncert
ob pomoči evropske poslanke Ljudmile Novak (ELS)
na gradu Tuštanj v Moravčah
za družino, ki je v poplavah izgubila vse.
V najobsežnejših poplavah v
zgodovini naše domovine je
uničenje več deset tisoč
domov pustilo za sabo
obup in žalost.
Vseevropski protipoplavni
ukrepi politične skupine
Evropske ljudske stranke
(ELS) in pomoč evropskih
institucij pa imajo
jasno sporočilo:
niste in ne boste ostali sami.
37
RITEM SRCA 2023
Utripala so srca,
širili sta se dobra volja in ljubezen
Pišeta: Manca Hribar in Rok Mihevc
25. maj je bil za naš radio in za več kot 1.400 obiskovalcev pravi praznik! Na
forumu pred Zavodom sv. Stanislava se je odvil jubilejni, dvajseti festival
sodobne krščanske glasbe, ki zadnjih devet let nosi ime Ritem srca. Utripala
so srca, sklepala so se nova prijateljstva, širili sta se dobra volja in ljubezen,
roke mladih pa so se dvigovale v molitvi.
Raznolike vsebine stojnic
Vreme nam je bilo tudi letos
naklonjeno, malo po 17. uri popoldne
se je prizorišče začelo polniti. Stojnice
so ponujale raznolike vsebine, ki so
privabljale staro in mlado. Pogled na
prizorišče okoli 7. ure zvečer pa je že
naznanjal: čaka nas še en nepozaben
večer. In res bi ga lahko opisovali v
samih presežnikih.
Podcenjujemo glasbo v živo
Vodja festivala Andrej Jerman se je
po končanem večeru na zadnje tedne
intenzivnega dela ozrl s hvaležnostjo.
In česa si za Ritem srca želi? »Ko
sam obiščem kakšen dober koncert,
sem ponavadi vedno presenečen nad
močjo glasbe v živo. Se mi zdi, da jo
podcenjujemo. Lahko poslušaš nekega
izvajalca v avtu, na CD-ju, kakorkoli
... Ampak, ko to doživiš na koncertu,
ko je dobro izvedeno, te odnese nekam
čisto drugam. Želim si, da bi ljudje tudi
z Ritma srca odhajali z občutkom, da
se jih je dotaknilo, in z neko željo, da se
sem vrnejo; da je bilo to pa res dobro!«
pesmi lahko predstavilo pred več kot
1400-glavo množico obiskovalcev.
Tudi aktualni zmagovalec Masterchefa
Luka Novak, ki je skrbel za kulinariko,
presenečenja nad množico ni skrival:
»Noro, presenetili so me. Nisem verjel,
da bo toliko ljudi. Mi ’švicamo’, od
začetka se še nismo ustavili.«
Blagoslov in pesem
Večer je sklenil krajši nagovor in
blagoslov Matevža Mehleta s Katoliške
mladine, nato pa so grla spet zapela v
en glas. Še prej sta nastopila tudi naš
sodelavec Marjan Bunič in p. Janez
Ferlež. Bogu hvaležni za letošnji
festival se z mislimi že oziramo proti
naslednjemu letu, ko se spet zberemo.
Vabljeni, da si v vašem koledarju
označite 21. maj 2024, ko bo oder
Ritma srca znova zaživel.
1400 obiskovalcev
Veseli in hvaležni smo, da je šest
izvajalcev – Petra Stopar, Lea Boršič
in Brigita Pintar, Denis Trap,
Damjan in Neža Pančur, Matej
Šoklič in Miha Novak – svoje nove
38
»Oblivajo me solze
hvaležnosti!«
Na pustno soboto, 18. februarja, smo sodelavci Radia Ognjišče napolnili naše
pisarne, sedli za telefone in zbirali sredstva, ki ste jih poslušalci namenili
misijonom. S hvaležnostjo nas je navdala že enaindvajseta izvedba pustnega
programa z dobrim namenom.
Piše: Jure Sešek
V Centru za podhranjene otroke ni veliko smeha.
Hvala za pomoč. Pogled v prihodnost je lepši.
V Centru za podhranjene ne morejo pomagati
vsem, ki prosijo za pomoč.
V hvaležnosti za darove, zbrani za eno skledo.
Svet je poln čudnih novic, negativnih,
bolečih, zaskrbljujočih vesti,
komentarjev, v katerih se avtorji
sprašujejo, kdaj in kam smo zašli, kam
pelje naša pot nerazumevanja, večnih
zamer, egoizma ... Zato smo še toliko
bolj veseli resnice, da ste za lačne otroke
v Afriki in na Arktiki darovali več kot
134.000 evrov. Akcija, ki vzbuja upanje,
pričuje, da je v ljudeh še vedno živo
sočutje; govori, kako trdne so vezi med
domovino in misijonarji, med Slovenijo
in misijonskimi deželami.
Hvala! Za vsak klic, za vsak darovani
evro, za vsak klik. Iskrena hvala.
S. Zorica Blagotinšek, ki deluje v
Senegalu, je ob uspehu pisala: »Brez
besed sem, tako toplo je v srcu, ki
čuti povezanost z misijonskimi srci v
Sloveniji. Kako otipljiva je Gospodova
beseda: »Lačen sem bil in ste mi dali
jesti.« Oblivajo me solze hvaležnosti ob
taki obdarovanosti.«
S. Mojca Karničnik, ki v Kongu s
sosestrami skrbi za podhranjene otroke,
je razmišljala: »Koliko slabih novic kroži
po svetu vsak dan. Povzročajo hladen
občutek, celo prepričanje, da je svet slab
in pokvarjen. Ob spremljanju poročil se
zdi, da ljudje mislijo le na svoje koristi.
Pa ni res. Poglejte, kaj se je na pustno
soboto dogajalo v Sloveniji! Doživljali
smo Evangelij v živo. O, da bi tudi take
novice čim pogosteje krožile po svetu.
Pripomogle bi k večjemu optimizmu
ljudi. Prisrčna hvala vsem, ki mislite na
uboge in delite z njimi. Prepričana sem,
da so bile z nami tudi mnoge »uboge
vdove« iz Evangelija.«
In kako prav je imela s. Mojca. Vse
Pustne Sobotne iskrice doslej so zrasle
iz skromnih darov. Vsa velika dejanja,
ki so jih v misijonih lahko izpeljali v
minulih letih, so zrasla na odrekanjih
naših poslušalcev.
Misijonarka s. Dorica Sever se je
oglasila z Arktike, ki ji je bila namenjena
tretjina zbranih sredstev: »Iskrena
hvala! V srcih ljudi je veliko dobrote
in plemenitosti. Vem, da ne gre le za
splošno humani čut za sočloveka v stiski.
Ne. Ljudje, ki so darovali, čutijo Božji
dotik, ker živijo iz Duha in Resnice. Ob
stiski drugega je njihova velikodušnost
izraz duhovnega bogastva, ki jim je
popolnoma zastonj podarjeno.«
Sestre v zahvalah, ki so jih poslale
po dobrodelni akciji, in v oglašanjih
po njej vedno znova poudarjajo
hvaležnost in sporočajo, da se
dobrotnikov spominjajo v molitvi.
Vrnimo jim z enako mero, bodimo
povezani s slovenskimi misijonarkami
in misijonarji. Ponosni nanje se jim
zahvaljujemo za vse zglede, ko ostajamo
odprtih ust ob spoznavanju njihovega
poslanstva, žrtvovanja in oznanjevanja.
Čutimo, da je Pustna Sobotna iskrica
obogatila vse, z radostjo je napolnila
obe strani. Hvala!
Meritev. Priprave na
gradnjo nove obednice.
Obrok je osrednji dogodek dneva v
šoli, za katero skrbijo misijonarke.
39
Visoke
zavarovalne
vsote
40
Težo letošnjih misijonskih nagovorov je prevzel nadškof Marjan Turnšek, ki je odgovarjal na vprašanja današnjega
časa. »Ko se temelji reda podirajo, Kaj more storiti pravični, Izgubljeni in osamljeni, Skupaj smo močni – gorje
samemu, Družina – kraj sprave in odpuščanja, Kaj nam je storiti« – to je sedem naslovov sedmih dni, na katere
se je v razmišljanjih naslonil nadškof. V kratkih nagovorih smo gostili tudi različne pričevalce, od poslanke do
športnika. Zbrali smo nekaj njihovih misli.
Piše in fotografira: Rok Mihevc
Marjan Turnšek, nadškof
Ta svet bo propadel! To je gotovo. Vendar
nam Božja Beseda daje upanje, saj je to
samo en del psalma, že naslednji njegov del
pa govori o zaupanju Bogu, da bo tudi v tem
času ali pa v tem stanju, ko se vse podira, posegel
vmes, da bo tukaj z nami, da bo vse naredil novo.
Konec koncev On nosi zgodovino v svojih rokah.
Iva Dimic, poslanka
Vem, da Bog je, da je živ. In vsak dan Ga
prosim, da pride tudi v mojo družino, v
moj vsakdan. Vsak dan želim posvetiti tudi
Njemu in se mu izročam. Vsa moja dejanja naj
izžarevajo Njegovo ljubezen do mene in jaz želim
to Njegovo ljubezen deliti tudi z drugimi. V politiki
je to včasih težko. Težko, ker je občutek egoizma in
vsemogočnosti vedno bolj prisoten in močan. Težko
je včasih tudi ostalim mojim kolegom, težko je, ko
razumeš in čutiš, da zadeve ne gredo v pravo smer,
pa vendarle, iz krščanskih vrednot izhajajoč, dovoliš
drugemu drugače misliti, drugače čutiti in ga v tem
sprejmeš. Enostavno ga je potrebno sprejeti.
Snežna Večko, redovnica
Vzrok za podiranje reda vidim v odvzemu
trdnega temelja, ki ga nujno potrebujemo.
Vsak od nas je verjetno doživel potres in
takrat je grozen občutek. Niti se ne zavedamo, da
stojimo na trdnem temelju in kako potrebno je, da
imamo trdna tla pod nogami. Ko potres to zamaje,
se počutimo resnično izgubljeni in nas je strah.
To je storil ta nesrečni relativizem, ki je zaupanje
v vero, v temelj, ki nam je že dan, t. j. Bog, obrnil
na glavo. Zdaj postavlja vsak svoj temelj, ti se med
sabo ne ujemajo, se podirajo in prišli smo v res
zelo nevarno obdobje, ko se temelji reda podirajo
z vsemi modernimi teorijami spola … Če se ne
bomo potrudili v večjem številu vzpostaviti nazaj teh
temeljev, bosta osamljenost in izgubljenost vse večja.
Darja Ovsenik, žena, mati in podjetnica
Družina je kraj sprave in odpuščanja. Sliši se
tako lepo, sliši se tako sladko. Pa vemo, da je
lahko tudi zelo grenko, da je lahko tudi grdo
in predvsem, da lahko tako zelo traja, da kar boli.
In podeliti ta, kot mu rečem, krožni proces, ki živi
svojo dinamiko ves čas mojega življenja, je najbolj
intimno, tudi najbolj ranljivo, pa hkrati tudi najbolj
pomembno za moje življenje in za življenje mojih
najbližjih.
Dominik Križnik, dijak
Poleg miru, prisotnost Boga v meni živi tudi
v mojih zahvalah, prošnjah, skrbeh, daje mi
upanje za naprej. Ko se pojavi nezaupanje in
mislim, da bo šlo vse v »franže«, se zazrem vase,
v svojo vero v Boga, da bi se naslednjič ob podobnih
razmerah odzval z večjim zaupanjem in vero, da
me, ko nekaj spet ne bo šlo, to ne bo vrglo iz tira.
Janja Kolenc, pričuje o splavu
Vera v Boga mi vedno znova daje upanje in
moč. Vsakič, ko se spomnim, kakšen greh mi
je bil odpuščen, se spomnim, kako velik je Bog.
Kako se vedno lahko naslonim Nanj. Včasih
sem bila, kot mnogi, mnenja, da je vera nekaj, kar
omejuje. Živiš po nekih arbitrarnih navodilih, ki ne
služijo ničemur. Toda ko spoznaš Jezusa, spoznaš
tudi namen teh "pravil". Bog nam je dal osnovni
moralni okvir, ki vedno drži. Brez izjem.
Cene Prevc, športnik
Družina je vse! Kaj nam je vsem štirim, ki
skačemo, skupnega? Starša. Upam si reči,
da sta imela strogo vzgojo. Med vrednotami,
v katerih sta nas vzgajala, je bilo mnogo
krščanskih, ki so zelo življenjske. Prigarala sta
nam modra spoznanja. Samoumevno se nam zdi,
da delovni človek zgodaj vstaja in od šeste zjutraj
do devetih zvečer niti ni deležen počitka. O tem
nam nista govorila, to sta živela. Na ta način je v
naša življenja vgrajena delavnost. V življenja, ne le
v šport. Seveda pa tam pride zelo prav.
41
Misijonske Svetovalnice
Piše: Mirjam Judež
V času Radijskega misijona smo v petih misijonskih Svetovalnicah gostili sedem zares zanimivih gostov. V prvo
misijonsko Svetovalnico smo pisatelja, duhovnika, urednika in predavatelja mag. Branka Cestnika povabili
zato, ker je izkušen misijonar. Naslednji dan sta v pogovoru sodelovala biblicistka dr. Snežna Večko, uršulinka
in frančiškan p. Pavle Jakop. Tretjo misijonsko Svetovalnico je oblikoval frančiškan in klinični psiholog p.
dr. Christian Gostečnik, v četrto smo povabili zakonca Zrnec z več kot 30-letnimi izkušnjami zakona, v zadnji
misijonski Svetovalnici pa je bil naš gost zakonski in družinski terapevt, teolog, filozof, psihoanalitik in profesor
na Teološki fakulteti v Ljubljani dr. Tomaž Erzar. Za vas smo zbrali nekaj njihovih najbolj navdihujočih misli – v
razmislek in morda tudi za poglabljanje vaše osebne vere.
Branko Cestnik: »Večina kristjanov
ima svojo krščansko identiteto na
standby. V njih gori lučka, a ne
deluje.«
»Precej hodim po naših župnijah, kdaj
tudi na Avstrijsko Koroško in v Italijo. V
osnovi ljudski misijon izhaja iz potrebe, da se dežela,
ki je že krščanska, spet zbudi v svoji veri. Vera počasi
začne pešati, pade, pridejo tudi zmedena obdobja, čudne
ideologije, vernik se izgublja. Zato so že pred sto leti
nastali ljudski misijoni, ki so imeli namen obuditi vero.
Ljudje so imeli svoje župnike, a teh so bili vajeni, zato
so klicali druge duhovnike. Nastali so redovi, ki so bili
namenjeni prav ljudskim misijonom, med njimi je tudi
moj red klaretincev. Še po 2. svetovni vojni je bilo po vsej
Evropi videti velike ljudske misijone, ljudje so poslušali
misijonarske pridige, se na veliko spovedovali, potem je
metoda ljudskih misijonov šla v pozabo. Naš red zdaj na
novo študira pristope, prilagoditi se moramo obdobju,
v katerem smo. Marsikje se ljudski misijon opušča, saj
imamo duhovniki v glavi ljudske misijone kot množične
dogodke. Če množičnost ni zagotovljena, si ga skoraj ne
upamo organizirati. Ko se odpovemo visokim številkam
obiska, se sprostimo in lahko naredimo čudovit misijon.«
»Ko sem imel prvič ljudski misijon leta 1999 v Komnu
na Krasu, sem toliko spovedoval, da sem skoraj pozabil
dati odvezo, tako sem bil utrujen. Kazala se je velika
potreba po misijonski spovedi, ki gre bolj v globino, več se
spomniš za nazaj. Jaz v spovednici povprašam, če je kakšna
zamera, bolečina iz otroštva, da se to zbudi in položi pred
Gospoda. Potreba po spovedi je sčasoma začela upadati,
zato smo začeli nuditi pogovorno obliko spovedi v neki
za to namenjeni sobici. Še zdaj imamo možnost pogovora
z misijonarjem ali obisk misijonarja na domu. Ta obisk
ne sme biti preveč ritualen kot blagoslov hiše, temveč bolj
klepet. S tem smo odgovorili na potrebe današnjega časa.«
»Večina kristjanov ima svojo krščansko identiteto na
standby (v mirovanju). V njih gori ena lučka, a ne deluje. Je
kot mrtev, ampak je živ. V Sloveniji ima večina kristjanov
tako vero. Je kristjan, ampak kot da ni, ne deluje. Je pralni
stroj, ampak ne pere, je mikrovalovka, ampak ne greje.
Zdaj je treba pritisniti ta standby gumb. Lahko daš več od
sebe! V sebi imaš elektriko, Sv. Duha, bil si krščen, to je v
tebi!«
»Ko greš naokrog po našem katoliškem podeželju, opaziš,
da je »krščanskega humusa«: poštenosti, delavnosti,
solidarnosti, dovolj. Po župnijah vidiš, da četudi verniki
niso tako redni pri mašah, vendarle niso čisto izgubili
tistega primarnega: ljubezni do bližnjega, spomina na
Boga. V njih živi zavest, da mora otrok k obhajilu, k
sv. birmi, hočemo biti cerkveno pokopani. Kristjani v
mirovanju so tam, da jih dvigneš in potem te znajo res
navdušiti. Število vernikov pri bogoslužju je pomemben
kriterij, ni pa edini. Tu so še kriteriji sožitja, prijateljstva,
solidarnosti, ki se še niso povsem izgubili.«
»Misijon, misijonske pridige te peljejo v globino. Ena teh
globin je želja po Bogu. Ena od nalog misijona je, da ljudje
v sebi začutijo, na novo odkrijejo željo po Bogu in se ji
prepustijo. Bog ni tujec v tvoji duši, ni izmišljotina nekih
sistemov. Želja po Bogu prihaja iz tvoje notranjosti. »Idi«
noter in Ga boš našel.«
P. Pavle Jakop: »Zakaj smo kristjani
»putke«, ki se takoj umaknemo, potem
pa se smilimo sami sebi?«
»Individualizem je sovražna drža do
človeka. Človek, ki živi zasebno, izolirano
življenje, živi sovražno do sebe. Kristjani
bi morali biti po svoji veri in odločitvi na nek način
obvarovani pred osamljenostjo, saj si vere ne moremo
zamišljati brez občestva. Če si v pravem krščanskem
občestvu, težko govorimo o individualizmu.«
»Strah nam spodnaša tla pod nogami in takrat bežiš,
iščeš nekaj stalnega, trdnega. Odpraviti moramo strah
pred človekom, kar je bistven problem. Ljudje se ne upajo
poročiti, se odločati za nekaj stalnega, vse je začasno,
relativno, podpisujejo stvari na kratek rok, na nič se ne
zanesejo.«
42
»Množičnost krščanstva ni bila Jezusova zamisel. Vloga
kristjana je biti sol, kvas. Spomnim se, ko je moja mama
mesila kruh, je dala samo ščepec soli. Oče jo je v testo
stresel več, pa ni bil več tako okusen.«
»Kristjani radi tarnamo, kako smo izrinjeni. Tam smo,
kamor smo se pustili izriniti. Morali bi se znati postaviti
zase. Zakaj smo kristjani take »putke«, ki se takoj
umaknemo, se damo utišati, potem pa jamramo in se
sami sebi smilimo? Nimamo samospoštovanja, kar rodi
občutek večvrednosti pri drugih. Včasih moramo tudi
udariti po mizi, ne v smislu agresije, ampak v smislu
samozavesti, odločnosti, samospoštovanja. Če se mi sami
ne bomo spoštovali, kdo nas bo? Danes je družba narejena
tako, da če se ne postaviš zase, te izrine ali te uporabi za
predpražnik.«
P. dr. Christian Gostečnik: »Grozno
je vedno znova upati, da te bo mama
sprejela, globoko razumela, pa tega ne
zmore.«
»Vsak potrebuje nekoga, na katerega se
lahko nasloni v težkih časih, je tvoj svetilnik,
pristanišče, kamor lahko vedno prideš in si tam doma. Če
tega človeka nimaš, je lahko res hudo. Pozitivne skupnosti
so velikokrat takšna pribežališča, kjer so ljudje dobrodošli,
da sodelujejo, služijo Bogu, molijo, skušajo uresničiti svoje
globoke želje in potrebe, se družijo. Druženje je izrednega
pomena. Na ta način ustvarjamo vezi, prijateljstva, in ko
ti je hudo, lahko nekoga pokličeš.«
»Najbolj globoka skupnost je družina, v kateri se zarežejo
najbolj globoke brazde prihodnosti, v kateri lahko vedno
delujemo, vemo, da smo ljubljeni, zaželeni, vemo, da nas
nekdo potrebuje, nas ima rad in nas pogreša. To nam daje
osnovo za vse, kar pozneje gradimo v življenju.«
»Dolžnost staršev je otroka naučiti, kako se v življenju
soočati s stresom, zmagami, porazi, v katere odnose je
vredno vstopati. Le tako bo zgradil iz sebe odgovorno, zrelo
osebnost, za kar pa potrebuje starše, da ga strukturirajo,
disciplinirajo, mu postavijo omejitve in so v težjih
življenjskih situacijah njegovi sopotniki. Otroku ne moreš
pustiti, da se sam odloča. Starši morajo usmerjati otroka,
prepoznati njegove želje, potrebe in jih uresničevati tako,
da je za otroka dobro. To pomeni, da si tam: konsistenten,
predvidljiv, čustveno vedno na voljo.«
»Če otroku prepustimo, da se sam odloča, ga zanemarjamo
in ga ne moremo prav razumeti v jedru njega samega.
Otrok rabi nekoga, ki ga bo sočutno vodil skozi življenje.
Kako naj se otrok sam odloči za zakramente? Otrok se ne
more odločiti za nobene vrednote, vrednote mu je treba
dati in vzgojiti, potem se bo pa že sam odločil, čemu bo
sledil.«
»Vrednote, ki jih imajo starši, so dolžni predati svojim
otrokom iz skrbi in ljubezni do njih. Če sem človek, ki
spoštuje, je sočuten, prijazen, razumevajoč, bom skušal
dati te vrednote tudi ljudem v svoji okolici. S tem, ko jih
živiš, jih daš ostalim. Če jih ne daš, jih bo dala ulica in
otrok bo sprejel, kar bo dobil.«
»Če živiš z nekom, ki je razklan v sebi, aroganten, ima
vedno prav, je dobro vedeti, da je ta človek v sebi strahovito
negotov in ima obupen kompleks manjvrednosti, a tega
ne pokaže, to prenese na nas. Sebe lahko rešiš tako, da
prepoznaš njegovo rano in se zavedaš, da on drugače
ne zmore. Ljubezen do sebe je, da se notranje umiriš,
zmoliš in si rečeš, da imaš svoje življenje. Živeti s tako
osebo je grozno, a moraš priti do spoznanja, da se ne
bo spremenila. Ti ljudje so drugačni, te ne razumejo,
ne čutijo in nikoli ne bodo. Starši se ne spreminjajo,
tudi zakonci ne, ljudje okrog nas se ne bodo spremenili.
Lahko pa se spremenimo mi, prenehamo računati na
njih, nehamo gojiti pričakovanja. Grozno je iti k mami,
vedno znova upati, da te bo razumela in sočustvovala, te
globoko sprejela, pa tega ne zmore. Dokler ne sprejmeš,
da ima omejene kapacitete, je težko živeti, saj te vsakokrat
rani. Kot bi reševal škorpijona iz vode. Kadarkoli ga rešiš,
te piči. Škorpijonu bi rad pomagal. Pa te bo vedno pičil,
ker je to v njegovi naravi. Tudi nekateri ljudje so taki, da
vedno pičijo.«
Barbara Zrnec: »Namen odpuščanja
je, da obnovi, ozdravlja, obnavlja
odnose.«
Barbara: »Vedno sva se zelo dobro
razumela, nisva bila pa brez problemov.
Dolgo sva mislila, da obstaja v zakonu
samo en prav, da morava vedno imeti enako mnenje o
pomembnih stvareh in ker to ni mogoče, ker smo različni,
sva se večkrat pregovarjala, kdo ima prav. Velikokrat se
mi je zdelo, da so Markove rešitve, predlogi boljši, bolj
racionalni, ker jih je znal bolje predstaviti, zato sem se
včasih počutila malo zapostavljena. Na tečaju Ljubezen
in spoštovanje sva se naučila, da smo moški in ženske
ustvarjeni drugače, da stvari vidimo, doživljamo drugače
in da če si drugačen, nisi napačen.«
Marko: »Ko je Barbara prišla na idejo, da bi šla na tečaj
Ljubezen in spoštovanje, v sebi nisem čutil želje, da bi se
ga udeležil. Ker sva bila že v letih, si nisem predstavljal,
da bi tam lahko izvedel kaj novega. Ampak sem se
motil. Na tečaju sem hitro spoznal, da v najinem odnosu
lahko izboljšava spoštovanje. Prihajam iz družine,
kjer spoštovanje ni bila pomembna vrednota, in niti
nisem vedel, da ga potrebujem. Po drugi strani ženske
potrebujejo ljubezen.«
43
Barbara: »Vsi potrebujemo oboje, ljubezen in spoštovanje,
potrebujemo pa ene snovi več. Ženske več romantike,
pogovora, ljubeznivosti, moški več spoštovanja. Na tečajih
večkrat slišiva, kako je ljubezen brezpogojna, spoštovanje
si moramo pa zaslužiti. To ni res. To sta dve enakovredni
vrednoti, ki sta brezpogojni.«
Barbara: »V Svetem pismu piše, da naj možje ljubijo svoje
žene, žene pa naj spoštujejo svoje može. Ko so konflikti, je
to težko narediti, a ker gre za Božje naročilo, ukaz, naj bi
to izpolnili zaradi Boga. Si ranjen, prizadet, nimaš nobene
želje, da bi se spoštljivo obnašal, a kot kristjani to lahko
naredimo zaradi Boga.«
Barbara: »Midva se nikoli nisva veliko kregala, dokler
se ni rodila najina hčerka. Takrat so prišle globlje,
pomembne odločitve glede vzgoje, šele takrat so se
pokazale pomembne razlike. V življenju ne moreš biti
vedno istega mnenja. Prednost krščanstva je odpuščanje,
da znaš reči oprosti in znaš odpustiti. Namen odpuščanja
je, da obnovi, ozdravlja, obnavlja odnose. To je zelo
pomembna vrednota.«
Marko: »Če ne odpustiš, greš izpod Božje zaščite in se
nastaviš hudiču. Kaj se ti dogaja, ko si prizadet? Po glavi se
podi misel: Kako dela z mano. Če tako razmišljaš več let, je
to uničujoče za odnos. Neodpuščanje rodi zagrenjenost, ta
pa bo vsak odnos ubila. Protistrup je globoko odpuščanje.
Ozavestiti moraš, kakšna rana ti je bila prizadejana. Midva
drug drugega nisva veliko ranila, so pa pri naju največji
vzrok trenj druge rane iz otroštva. Takrat se začneva
vrteti. Ko se tega zaveva, vrtenje ustaviva.«
Barbara: »Veliko žena poznam, ki molijo za svoje može,
da bi se spreobrnili. Večkrat dobijo obljubo, da se bo
spremenil, da je treba nadaljevati. Molitev je rešitev.
Samo Bog lahko reši. Če smo vsiljivi, se lahko sozakoncu
zamerimo in dobi še večji odpor. Bog spreminja ljudi, Ga
pa moramo povabiti v to. Moliti, Ga prositi, naj naredi to
za nas.«
Barbara: »Veliko ljudi prizna, da so verni, a to nima
nobenega vpliva na njihovo življenje. Ti predaš svoje
življenje Bogu in mu prepustiš, da je gospodar tvojega
življenja. S tem nisi več sam »glavni«. Vse, kar delaš,
prepuščaš, da On vodi. To povsem spremeni način
življenja, razmišljanja, odločitve, kaj boš naredil v
določeni situaciji.«
Dr. Tomaž Erzar: »Čas celi rane, a pri
velikih krivicah poglablja bolečino.«
»V družini se zaradi besa, sovraštva,
ogroženosti stiki prekinejo za 20, 25 let.
Njeni člani stalno obnavljajo krivico, ki se
jim je zgodila glede dediščine ali česa drugega,
to se prenaša naprej v naslednje generacije … To zaceliti
je dolga pot. Radi rečemo, da čas celi rane, a pri velikih
krivicah, zamerah se s časom bolečina, razočaranje
poglabljata. Do tistega, ki je žrtev krivice, sovraštva,
zamere, je težko stopiti in ga povabiti: Dajva narediti
nekaj novega. V krivico ljudje ne želimo vsak dan stopati
in se vanjo poglabljati. Naša glava gre rada čim prej mimo
tega, češ, jaz sem to pozabil, to je staro, grem naprej. Brez
bolečine ne bo sprave in pravega odpuščanja.«
»Če ne bi imeli zgleda krščanstva, vprašanje, kako bi
civilizacija živela po tistem, ko so hoteli zob za zob, oko za
oko. Veliko krivico je moč odpustiti, če človeka lahko vidiš
kot šibkega. Glavni problem odpuščanja je, ker se ljudi, ki
so nas prizadeli, nam naredili krivico, še vedno bojimo.
Dokler čutimo, da so to storili zato, ker so bili močni,
ker bi lahko naredili drugače, pa niso, toliko časa bomo
jezni nanje. Šele čez 10, 20 let spoznamo, da je ta človek še
vedno tak, kot je bil, da je tudi svoje otroke pustil na cedilu,
da je to njegov pekel … Zlasti v družbenem prostoru
vidimo ljudi, ki imajo vpliv, medije, moč, močnejše, kot
so v resnici. Naš pomemben korak pa je, da jih vidiš kot
šibke, kot tiste, do katerih bi bil v boljših razmerah lahko
sočuten. Ko to spoznaš, odpuščanje ni več daleč.«
»Raziskave kažejo, da jeza in zagrenjenost nista dobri ne
v zdravstvenem ne v čustvenem pogledu. Zagrenjenost
sproža alarmni odziv v našem telesu, lahko pokvari
imunski sistem, spanje, odzivanje in to se lahko nadaljuje
v kronične bolezni. Nelson Mandela pravi: »Neodpuščanje
je, da spiješ strup sam, potem pa čakaš, da bo ubil tvojega
sovražnika.« Ubil bo tebe. Z zamerami in s tem, da stalno
tuhtaš, kaj se je zgodilo, ali se tuhtanju izogibaš … S tem ne
moremo živeti. Vsi si želimo živeti sproščeno, suvereno v
svetu, kjer smo lahko ljudem naklonjeni, jih imamo radi in
oni nas, kadar zmorejo. Jeza je breme. V nas stalno sproža
odziv, nam jemlje energijo, sposobnost veselja. Videti
dobroto je težko, če se mi zdi, da se mi nenehno dogaja
krivica. Če poskušaš neprijetno misel potisniti stran, se ta
okrepi. Če je v središču našega doživljanja in našega srca
močna zamera, črn strup, se vse vrti okoli tega.«
»Dosti lažje bomo odpustili, če bomo vedeli, da smo
tudi mi kdaj naredili krivico, koga prizadeli, ker smo bili
šibki, ker nismo znali drugače. In potem smo bili deležni
odpuščanja in je nekdo rekel: V redu je. Nič hudega nisi
hotel. Spomni se, da si tudi ti grešnik. Potem ti ne bo težko
razumeti drugih grešnikov, ne bo ti težko odpustiti, ker
je bilo tudi tebi odpuščeno. Spomni se, da si lagal, nisi
bil iskren, koga ogoljufal, pa ti je to nekdo odpustil in ti
rekel, da greš lahko naprej in si še vedno dober človek.
Odpuščanje nam je stalno dano.«
Vsem misijonskim vsebinam
lahko v celoti prisluhnete
v našem Avdio arhivu.
44
VSE ZA SANACIJO PO POPLAVAH
JARŠE | KAMNIK | DOMŽALE | MENGEŠ | LJUBLJANA
LATKOVA VAS | NAZARJE | TRBOVLJE | ORMOŽ
MSGR. STANISLAV ZORE:
»Krščanstvo je dalo pečat
našemu narodu«
Piše: dr. Andreja Eržen Firšt | Foto: Rok Mihevc
Na predvečer praznika Marije Pomagaj smo se v Njeni baziliki na Brezjah
zbrali ob večeru slovenskih krščanskih izročil. Slovesno somaševanje je
vodil ljubljanski nadškof Stanislav Zore.
46
Marijino sliko so s svečkami pospremili
številni romarji, s petjem litanij pa
spremljali naši radijski sodelavci
Po sveti maši je sledila procesija s podobo
Marije Pomagaj po vasi.
Na predvečer praznika Marije Pomagaj se Slovenci
v domovini in po svetu povezujejo v molitvi in pri
sveti maši že 47 let.
23. maja 1977 so naši rojaki v ZDA
prvič obhajali večer krščanskih izročil.
Za to se je odločila slovenska narodna
skupina, ki se je avgusta 1976 zbrala na
evharističnem kongresu v Filadelfiji.
Tam so sklenili, da bodo vsako leto na
predvečer praznika Marije Pomagaj,
ki varuje slovenski narod in slovenska
izročila v svetu, v svojih domovih
prižgali sveče. Večer bodo preživeli v
molitvi in pogovoru o tem, kar nas je
v verskem, kulturnem in narodnem
smislu oblikovalo skozi stoletja.
Povabili so Slovence v domovini in
vse rojake slovenskega izročila v svetu,
da se jim pridružijo. Večer slovenskih
krščanskih izročil je povezan tudi z
vsakoletnim romanjem sodelavcev,
prijateljev in poslušalcev Radia
Ognjišče k zavetnici Radia, Mariji
Pomagaj, ki so napolnili baziliko.
Že 47 let se Slovenci v domovini in
po svetu tako na predvečer praznika
Marije Pomočnice oziroma Marije
Pomagaj povežemo v molitvi in sveti
maši. Na ta večer se priporočamo
Kraljici Slovencev, ki jo prosimo, da
varuje slovenski narod in slovensko
narodno izročilo. V nemirnih časih,
ki smo jim priče, je potrebno še toliko
bolj moliti za utrditev krščanskih
korenin našega naroda.
Večer slovenskih krščanskih izročil
smo ob 19.30 začeli z molitvijo
rožnega venca pred milostno podobo
Marije Pomagaj. Sledila je sveta maša,
somaševanje je vodil ljubljanski
nadškof metropolit msgr. Stanislav
Zore.
Ljubljanski nadškof metropilit msgr.
Stanislav Zore je v pridigi spregovoril
o pomenu prenosa krščanskih izročil
iz roda v rod. »Hvaležni smo za
vse, s čimer je krščanstvo dalo pečat
našemu narodu in naši pokrajini.
Smo dediči čudovitih lepot, posejanih
tako na gosto, kakor redkokje drugje
po svetu. Te lepote so nam zaupane,
da se jih veselimo, da jih občudujemo
in da skrbimo zanje,« je uvodoma
dejal nadškof Zore in nadaljeval:
»ko nocoj obhajamo večer krščanskih
izročil, se torej Bogu zahvaljujemo
za to, kar so nam predniki izročili in
zaupali v varstvo. Ta večer pa je še
bolj namenjen iskreni prošnji, da bi
nam različna znamenja pomagala
poglobiti in okrepiti našo vero.« V
nadaljevanju nam je nadškof Zore
postavil vprašanje v razmislek: »Kaj
bomo mi kot kristjani izročili naprej?
Naše krščansko izročanje ne more biti
samo posredništvo med preteklimi in
prihodnjimi rodovi na naši zemlji.
Tudi naše krščanstvo, tudi moja vera
mora zaznamovati izročilo, ki ga bomo
posredovali naprej. V resnici bomo
mogli izročiti naprej samo to, kar bomo
iskreno in dosledno živeli. Naj bo naše
izročilo prihodnjemu rodu Slovencev
naše služenje Gospodu v ugodnih
in neugodnih okoliščinah. Pri tej
odločenosti naj nas spremlja mogočna
priprošnja Marije Pomagaj.«
Po sveti maši je sledila procesija s
podobo Marije Pomagaj po vasi. S
svečkami so jo pospremili številni
romarji, s petjem litanij pa spremljali
sodelavci Radia Ognjišče. Ob koncu
procesije je nadškof Zore podelil
blagoslov, sledilo je celonočno
češčenje pred milostno podobo
Marije Pomagaj.
ŠE NEKAJ MISLI IZ
PRIDIGE NADŠKOFA
MSGR. STANISLAVA
ZORETA:
»Hvaležni smo za vse, s čimer je
krščanstvo dalo pečat našemu
narodu in naši pokrajini.
Smo dediči čudovitih lepot,
posejanih tako na gosto, kakor redkokje drugje po
svetu. Te lepote so nam zaupane, da se jih veselimo, jih
občudujemo in skrbimo zanje. Vso to lepoto so naši
predniki pokristjanili, če smemo tako reči. Vem, da komu
ta misel ne bi bila všeč. Pa vendar se mi zdi primerno, da
smo pozorni, hvaležni in ponosni na cerkve, cerkvice in
kapele, ki so jih naši predniki gradili iz svoje vere in iz
spoznanja, da v vsakdanjem življenju potrebujejo Božjo
pomoč. Zdelo se jim je pomembno, da ima Bog svoj
dom med njihovimi domovi, da vidi, kako živijo. Da
sliši njihovo dihanje, da lahko posluša njihove pogovore,
predvsem pa, da je blizu njihovim prošnjam, da Mu
morejo vsak trenutek odkrivati svoje potrebe. In seveda,
da se Mu morejo zahvaljevati. Naši predniki so našo
pokrajino zaznamovali z znamenji Božje navzočnosti iz
svoje globoke vere. Zato moramo tudi mi ob vseh cerkvah
in znamenjih, ki nas nagovarjajo skorajda na vsakem
koraku, vedno znova živeti svojo vero. Ob pogledu na
cerkev se misel ne more ustaviti pri arhitekturi, ampak
mora srce počastiti Njega, ki prebiva med nami.
Kako mimo cerkva, križev ob potih in drugih znamenj
hodimo mi? Vem, da se največkrat mimo znamenj vere
vozimo in jih pogosto niti ne opazimo. Pa tudi kadar
hodimo, smo pogosto tako globoko potopljeni v svoje
misli, pogreznjeni v svoje skrbi, da spregledamo, da s križa
na nas gleda Jezus, da bi nam navdihnil misel spodbude ali
tolažbe, da je v kapelici Marijina podoba, da bi bila uteha
na naši poti.
Posebno vprašanje bi zaslužila znamenja vere v naših
domovih in stanovanjih. Ne umetnine, na katere smo
ponosni, ampak v resnici znamenja vere, ki nam pomagajo,
da se vsak dan znova zavemo, da verujemo in zato svoje
življenje zavestno sprejemamo in živimo pred obličjem
Očeta in Sina in Svetega Duha.
Dragi starši. Vem, da imajo danes po večini naših družin
otroci vsak svojo sobo. Hvala Bogu, da je lahko tako. Vem
tudi, da otroci to sobo opremijo po svojem okusu. Ali je
med vsemi plakati, podobami in raznimi predmeti nekje
na steni, morda celo v nekem kotu tudi križ? Da more
Jezus temu doraščajočemu najstniku govoriti: Ko boš
vse te prerasel ali pa ko boš doživel, da se nihče izmed
teh ne meni zate, ko se boš ob vseh teh podobah čutil
osamljen, zapuščen, razočaran in nemočen, sem jaz tukaj,
da te spremljam v tvoji preizkušnji in te ujamem v tvojem
padcu – da bi tudi ti imel življenje in ga imel v obilju. Naj
bo v vsaki sobi vašega doma križ.
Naročnik prispevka: Politična Skupina Evropske ljudske stranke (ELS/EPP Group) v Evropskem parlamentu
Nujna je hitrejša gradnja ustrezne protipoplavne zaščite v Sloveniji
Nedavne katastrofalne poplave, ki so prizadele Slovenijo, so nas pretresle. Ko so se reke in hudourniki
umaknili v svoje struge, smo bili v marsikaterih krajih priča pravemu opustošenju – popolnoma
zalite kleti, stanovanjski in poslovni prostori, uničene hiše, ceste in druga vitalna infrastruktura.
Sam sem bil dvakrat na terenu v Zgornjesavinjski dolini, kot dolgoletni član lokalnega gasilskega
društva PGD Veliki Kamen, kjer smo skupaj z drugimi gasilci, civilno zaščito, prostovoljci in policisti
ter vojaki pomagali pri odpravljanju posledic poplav, črpanju vode iz objektov, čiščenju mulja in
drugih naplavin.
Usposobljeni reševalci, gasilci, policisti in vojaki ter prostovoljci so igrali ključno vlogo pri evakuaciji
ljudi v najbolj ogroženih območjih, za kar jim gre velika zahvala. Še enkrat več je Slovenija dokazala,
da ima vrhunsko organizirano in usposobljeno civilno zaščito.
Zdaj - je nujna hitra ocena škode in hitro ukrepanje z obnovo infrastrukture, kot so ceste, mostovi in komunikacijske poti,
kar je ključno za normalno osnovno delovanje družbe.
Slovenijo poplave niso presenetile prvič, so pa bile tokratne ene izmed najbolj uničujočih. Dale so nam vedeti, da kakorkoli
se trudimo, je narava še vselej močnejša od nas. V luči dejstva, da imamo v Sloveniji zelo raznolik teren in pestre vremenske
pogoje, moramo, tako kot v preteklosti tudi v prihodnje računati, da se nam takšne poplave še bodo pojavljale. Zato je nujno
treba s strokovnjaki ponovno oceniti vsa pričakovana in potencialna poplavna območja v Sloveniji ter v prihodnje izvajati bolj
odločne protipoplavne ukrepe z gradnjo ustrezne protipoplavne zaščite.
Ker smo Posavju v preteklosti ob gradnji verige hidroelektrarn (HE) na Spodnji Savi, ki proizvajajo električno energijo iz
obnovljivih virov, hkrati z njimi zgradili tudi protipoplavno zaščito in dali možnosti za namakalne sisteme v kmetijstvu, nas je
tokrat v Krškem in Sevnici zaščitila pred razlivanjem Save, čeprav nas je pred tem v naših krajih redno poplavljala. Na podoben
način je treba zaščititi tudi vsa ostala poplavno ogrožena območja v Sloveniji.
Ob letošnjih katastrofalnih poplav je najpomembnejša izjemno velika solidarnost, ki smo jo izkazali prebivalci Slovenije.
Mnogo prizadetim ljudem smo prinesli žarek upanja, da v stiski niso sami. Pomembno je, da ta solidarnost v prihodnjih dneh,
tednih in mesecih ne pojenja. Pričakujemo tudi pomoč iz Evropskega solidarnostnega sklada. Nikakor ne smemo pozabiti
tudi na kmete - živinorejce s poplavljenih območij, in moramo ostati maksimalno solidarni z vsemi, ki jim je deroča voda
odnesla vso krmo, bale sena, pri čemer slovenske kmetijske organizacije že aktivno pomagajo.
Franc Bogovič,
poslanec v Evropskem parlamentu (SLS/EPP)
47
Chef Luka
Jezeršek: »Rad
grem v dobro
vaško gostilno!«
Piše: Mirjam Judež | Foto: Osebni arhiv gosta
Če slišimo ime in priimek Luka Jezeršek, pri nekaterih
zadiši, pri drugih se prižge TV sprejemnik, pri tretjih
se obudi spomin na kakšno dobro jedačo … V zadnji
avgustovski oddaji Naš gost smo pred mikrofon
povabili kuharskega mojstra Luko Jezerška, ki izhaja iz
družinskega podjetja s 40-letno tradicijo na področju
gostinstva in organiziranja pogostitev na raznovrstnih
dogodkih. Ljubitelj lepega in dobrega je govoril o
pogumu staršev, podjetju, ki ga z vso predanostjo
danes vodijo štirje bratje in si ne želijo Michelinove
zvezdice. Pogledali smo v zakulisje kuharskega šova
MasterChef, v katerem je že deseto leto eden od
sodnikov. Z znanim chefom se je pogovarjal Jure Sešek.
Luka, Slovenija vas je spoznala predvsem zaradi
MasterChefa. Je televizija res tako močna?
»Ne morem verjeti, kako veliko moč ima televizija. Del
MasterChefa sem, ker imam rad ljudi, ki so s srcem in
glavo pri kuhariji. Jezerški smo v kuhariji predvsem
zaradi posla.«
Povsod je brati, da ste živeli nad kuhinjo. Da drugače
ni šlo. To ni bila običajna gostilna, v katero bi lahko
zjutraj prišel na kavo.
»Oče se je v Soro preselil iz Poljanske doline, mama iz
Logatca, dom sta si zgradila na sredini, v Sori in sčasoma
je v družinski hiši nastal družinski posel, kuharija, vse
to, kar danes štirje bratje peljemo naprej. Vzgojen sem
bil v cateringu: doma skuhamo, naložimo v kombi in se
peljemo v Ljubljano, na Obalo, tam oddelamo dogodek in
se vrnemo. Moraš biti malo cigan, da to počneš. Pred 18.
leti smo odprli prvi lokal a la carte, to je bil naš Dvor, jaz
pa sem bil postavljen, da ga bom vodil. Tam smo kupili
staro kmetijo, jo prenovili in povabili ljudi, da lahko
pridejo na kosilo in kavo. Po nekaj letih sem ugotovil,
da to ni zame. Bil sem tesnoben, vsak dan sem odklenil
isto ključavnico, prižgal iste luči, bil v isti kuhinji … Vse
življenje pa sem bil vzgajan v tem, da se nam je nenehno
48
nekaj dogajalo, da se ves čas selimo. Pri svojih dobrih 40.
letih ugotavljam, da je to moj svet. Ciganski.«
Kako ste »padli« v svet kulinarike?
»Po osamosvojitvi ni bilo ponudnika catering storitev.
Prišla so tuja predstavništva, tuje ambasade. Ko so se
začeli odvijati različni dogodki, ni bilo ponudbe. Po
osamosvojitvi smo izgubili družbeno prehrano, ko smo
vozili malice v »fabrike«. Tako smo padli v ta svet. Oče
je znal poslušati naročnike, znali smo delati in tako smo
prišli do posla. Oče je v garaži položil ploščice in smo
začeli. Da sta oče in mama uspela z majhnim kolektivom
iz nič postaviti nekaj takega … Še sedaj mi grejo dlake
pokonci. Živimo v izobilju, karkoli naročiš, si izmisliš,
dobiš. V tistem obdobju pa se ni dalo dobiti živil, pijače,
materiala za velike piknike, danes se zdi to neverjetno.
Spomnim se, kako smo odprli Hišo kulinarike. Oče
ni imel denarja, da bi prenesel telefon, pa smo otroci
dežurali, dvigovali slušalko, da nismo izgubili posla.
Vesel, ponosen sem, da smo mi trije z njim prehodili to
Opažam, da izgubljamo dobro vaško
gostilno, kamor si šel, našel prijatelja,
spil kozarec piva ali vina in nekaj
pojedel. To malo ugaša. Vaške gostilne
so slovenska posebnost.
pot, da nam ni bilo le dano, ampak smo zgodbo ustvarili
skupaj. Ko smo pred 10. leti prevzeli podjetje v svoje
roke, smo imeli jasne cilje, kaj moramo doseči. Danes
imamo vsi štirje otroke, počasi jih že malo zanima naš
posel, nočemo pa nobenega siliti v to, naj se vsak sam
odloči.«
Danes bratje vodite veliko družinsko podjetje.
»Zdaj nas je približno 120 rednih sodelavcev. Na eni
strani imamo catering dejavnosti, na drugi pa štiri a la
cart restavracije. Naš posel je zelo sezonski. V sezoni
imamo še približno od 150 do 200 honorarnih sodelavcev.
Velik kolektiv smo. Kar nekaj ljudi je šlo pri nas v pokoj,
nekateri so pri nas že iz dijaških dni. Ljudje, ki so danes
na zelo odgovornih položajih, so bili študentje, dijaki pri
nas in s svojim delom, znanjem in entuziazmom so prišli
do te funkcije. Nihče je ni dobil na lepe oči.«
V zadnjih desetih letih je bila ekonomska kriza,
soočili smo se s covidom, poplavami, ki so prizadele
tudi vas … To je bilo kar viharnih 10 let.
»Res sem ponosen, da smo z brati ustvarili dober odnos.
Veliko kolegov, ki imajo brate, s katerimi so skupaj v
podjetjih, se nam čudi in nas hodi spraševat, kako nam to
uspeva. Verjetno zaradi vzgoje. Moj najmlajši brat Martin
vedno pravi, da smo družinsko podjetje, po drugi strani
pa delujemo kot zelo veliko podjetje. Imamo skupščino
lastnikov, to smo mi štirje, počasi spuščamo zraven
še sodelavce na odgovornih mestih. Skupaj izvolimo
direktorja. To je zelo resna stvar. Imamo družinsko
ustavo. V obdobju, ko se vsi razumemo in smejimo,
želimo urediti odnose na papirju za čase, ko se mogoče
ne bomo razumeli. Brat pravi, da je naša prednost ta, da
se znamo naglas skregati in tudi opravičiti ter sesti za
isto mizo. Zdaj se bolj organizirano kregamo, včasih pa
je tudi kaj letelo po zraku (smeh).«
Kako se bratje razumete?
»Fenomen je, da smo cele dneve skupaj, na koncu
pa gremo trije bratje (eden res noče jadrati) še za en
teden na jadrnico. Ko popoldne nimamo kaj početi, se
dogovorimo za kolesarjenje … Ko sem v službi in me
pokliče brat Martin kot direktor, brat Jure iz prodaje ali
Luka je obraz podjetja Jezeršek, saj je medijsko najbolj izpostavljen
kdo drug od sodelavcev, se znam postaviti v podrejeni
položaj. Vem, kaj je moja naloga, znam pa tudi povedati
svoje mnenje. Najbolj brani člen družinske ustave je, da
dekleta oz. žene teoretično ne smejo delati v družinskem
podjetju, hkrati pa jih želimo vključevati, ker je dobro,
da vedo, kakšen je npr. moj delež v podjetju. O tem se v
družini zelo odkrito pogovarjamo. Na žalost se v Sloveniji
o tem ne znamo pogovarjati, zato gredo kmetije na pol,
mnoga podjetja po prvi ali drugi generaciji propadejo.
Tukaj smo zeleni.«
Sta starša ponosna na svojo družino, ki je vedno
večja? Zdaj imata že devet vnukov …
»Oče in mama sta nas vzgajala v skromnosti, oba prihajata
s kmetij. Poznamo veliko gostiln, ki so bile v zlatih letih,
pa niso več. Včasih ju starejši kolegi sprašujejo, kako
jima je to uspelo. Nimata napisanega recepta, nista imela
družinske ustave, imela pa sta dober odnos. Mislim, da sta
zelo ponosna. Ravno včeraj so otroci prišli s tridnevnega
kampa v Žlebeh nad Medvodami, kjer živita. Vsi so bili
tam, mama jih vzame, vse delajo skupaj. Skrbimo, da se
bratranci in sestrične med sabo poznajo, da vedo, kdo
kaj počne, kdo bo kaj delal. Najstarejša nečakinja Jera
razmišlja o srednji šoli. Mislim, da se stvari pravilno
odvijajo, nikoli pa ne veš, kako bo.«
Neverjetno in nenavadno je, da ste vsi štirje sinovi
ostali v gostinskem poslu. Koliko je zgodb, ki so bile
sila uspešne, pa z naslednjim rodom ni šlo naprej.
»Pri nas je podjetje usmerjeno v rast. Če bi bili vsi štirje v
eni gostilni, npr. dva v kuhinji, dva v strežbi, je vprašanje,
če bi danes še skupaj funkcionirali. Vedeli smo, da če
smo štirje, moramo ustvariti štiri enote. Ključna je bila
vzgoja in to, da se je najmlajši brat Martin odločil za šolo
v Švici. To je bilo investicijsko zahtevno, vsak od bratov
bi rajši rekel: »Pridi domov in delaj«, ampak v tujini je
dobil širino, globalnost, drugačen pogled na posel, ki
ga zdaj vnaša v sistem. Res smo veseli in ponosni, da ga
imamo. Ker nas je danes dobrih 100 redno zaposlenih,
lahko tudi jaz izrazim željo, kaj bi počel. Ko si v majhnem
kolektivu, so te želje manj uslišane. Meni MasterChef
pobere ogromno časa na leto, zato je nepošteno do
49
sodelavcev, do podjetja, do samega sebe, da bi nosil zelo
odgovorno funkcijo, zato sem v preteklem letu sestopil.
Prišel je sodelavec, ki je odličen vodja, moja naloga pa je
biti obraz podjetja, kar tudi vzame precej časa.«
Vrnimo se v mladost, ko je Luka razmišljal, kaj bo,
ko bo velik. Je bila gostinska pot začrtana v vas že ves
čas?
»Dva brata pred mano sta že naredila gostinsko šolo,
jaz pa sem razmišljal, da bi šel za peka ali slaščičarja. Iz
uporništva, da ne bomo šli vsi v isto smer (smeh). No,
vseeno sem šel po njunih stopinjah. Vesel sem, da smo
vsi naredili gostinsko šolo. Nisem razmišljal o ničemer
drugem.«
Po osamosvojitvi smo izgubili
družbeno prehrano, ko smo vozili
malice v »fabrike«. Tako smo padli v
svet cateringa. Oče je znal poslušati
naročnike, v garaži je položil ploščice
in smo začeli.
Vesel sem bil vašega izreka: Moja filozofija v
kulinariki je, da ne filozofiram.
»Naša kulinarika sloni na dobrih živilih, enostavnih
tehnikah, se pa svet v kulinariki vrti s svetlobno hitrostjo,
temu je treba slediti, a vseeno peljati svojo smer. Zelo
iskreno povemo, da si ne želimo Michelinove zvezdice.
Ta je rezervirana za nekoga z imenom in priimkom.
Zgodba se v veliki večini konča, ko on sestopi. Že če
zamenja lokacijo, je težava. Ljudje pričakujejo to osebo
v restavraciji. Mi zelo veliko delamo na priimku in na
ta način se nismo zavezali, da bi mene pričakovali v
kuhinji, enega od bratov v strežbi, ampak to prenašamo
na sodelavce. To nam na dolgi rok prinaša rast.«
Lahko rečemo, da je Slovenija v kulinariki malo
zadaj, da se ves čas zgledujemo po tujini?
»Absolutno, a imamo veliko svoje identitete, na katero
smo lahko ponosni. S to generacijo chefov in restavracij
jo znamo lepo interpretirati. Velik korak se je naredil s
tem, ko je v Slovenijo prišel Michelin, ker smo vstopili
v mednarodno okolje, kjer smo se postavili ob bok
restavracijam po vsem svetu. Tako v Slovenijo prihajajo
ljudje, ki sledijo Michelinovemu kulinaričnemu vodniku.
Ob tem ne smemo pozabiti na domačega gosta, ki morda
še ni prišel do točke, da bi šel v visoke restavracije.
Opažam, da izgubljamo dobro vaško gostilno, kamor
si šel, našel prijatelja, spil kozarec piva ali vina in nekaj
pojedel. To malo ugaša, kar po eni strani razumem, ker
je to zahteven posel, vseeno pa so marsikje uspeli to
obdržati in peljati naprej. Vaške gostilne so slovenska
posebnost. Zelo rad grem v dobro vaško gostilno.«
Pa se preseliva še v zakulisje zelo priljubljenega
MasterChefa. Je to, kar vidimo, res odraz tistega, kar
se dogaja v oddaji?
»Ogromno ljudi me sprašuje podobno. To je zelo
kompleksna stvar. Ustvarjamo že 10. sezono. Ne morem
verjeti, da smo že toliko časa na televiziji. Hecamo se, da
smo prehiteli celo Maria Galuniča in Stojana Auerja. Zadaj
je zelo velika produkcija. Pomembna je vsaka podrobnost,
ker imamo na drugi strani gledalca z daljincem, ki hitro
lahko zamenja kanal. Razmišljamo, kako razmišlja
gledalec doma. Vesel in ponosen sem, da ne izpuščamo
strokovnosti, še vedno ostajamo kulinarični. Všeč mi
je, da pripravljamo tudi preprostejše izzive. Delali smo
ocvrt krompirček, pomfri, vsa Slovenija se je pogovarjala,
zakaj se ga dá dvakrat v olje. Želimo biti tudi poučni.
To, kar danes kuhamo, si želimo, da bi naslednji dan
vsa Slovenija kuhala in objavljala na socialnih omrežjih,
kjer je neverjeten odmev. Ljudje se čustveno povežejo
z nekim tekmovalcem, ko gre ta domov, je vse narobe.
Pozabljamo, da nismo na kuharskem tečaju, ampak na
kuharskem tekmovanju. Na koncu iščemo zmagovalca.«
Kaj vam je najlepše pri ustvarjanju oddaj
MasterChef?
»V času šova je opazen neverjeten napredek pri
tekmovalcih. Ljudje, ki prihajajo v tekmovanje, se veliko
naučijo. Lanska, 9. sezona, je bila meni nepojmljiva v
znanju, kreativnosti, v razmišljanju, v napredku Zale
in Anje. Vsi skupaj so dobro funkcionirali, držali so
skupaj, se spodbujali. Super je bilo delati, za vse skupaj
je bil to lep izlet.«
50
MasterChefa snemajo od oktobra do aprila, oddaja na male zaslone
pride februarja 2024. Snemanje mu vzame kar veliko časa.
A si pogledate oddaje skupaj z družino?
»Z veseljem jih pogledamo. Mi ustvarjamo to oddajo
pol leta. Sestanki, priprave, vsebina … Snemati začnemo
oktobra in jo delamo do aprila. Oktobra bomo posneli
prvo oddajo, na televizijo pride februarja. Jaz že pozabim,
kaj se je tam dogajalo. Otroci me sprašujejo: Kaj pa bo
zdaj, ati? In jim povem, da ne vem (smeh). Zmagovalca
ne izdamo in informacija ne pride ven, čeprav dela
oddajo od 70 do 100 ljudi. Niti ženi ne povem, kdo je
zmagal, niti ne želi vedeti, saj bi bila prikrajšana za užitek
ob gledanju. Zame je MasterChef projekt: grem tja,
oddelam svoje, ko je konec, grem po svoje.«
Brat pravi, da je naša prednost ta,
da se znamo naglas skregati in tudi
opravičiti ter sesti za isto mizo. Zdaj
se bolj organizirano kregamo, včasih
pa je tudi kaj letelo po zraku.
Ali med šovom opazujete, kdo ima dobro roko in
dobro kuharsko srce za Jezerškov posel?
»Imamo Karmen iz prve sezone, ki dela pri nas, delamo
z Zalo in z Anjo, z Darkom smo delali Akademijo. Na
Dvoru imamo kuharske delavnice, kamor povabimo
ljudi, ki jih neka tema zanima. Ravno včeraj sem imel
delavnico o peki na žaru. Ljudem poskušam razložiti,
kako naj se lotijo organizacije piknika doma malo
drugače, da je kakšna jed zanimiva, da vsega ne stavimo
na eno jed. Letos sem odvodil vsaj 20 delavnic. Opažam,
da imajo ljudje doma težave z omakami za k mesu ali
zelenjavi. Zanimivo je, da se dá toliko stvari danes naučiti
preko videov, vlogov, pa še vedno ljudje radi pridejo na
delavnico v živo. Gre za dobro doživetje, izkušnjo, za nov
način druženja, ko se nekaj prijateljev, deklet ali parov
dobi skupaj. Vsi mediji stavijo na kulinariko, po drugi
strani pa postajamo v kuhinji vse večji invalidi, doma
kuhamo vse manj, nimamo časa, se ne zavzamemo …«
Sloveniji nam je lepo, nimamo se kaj pritoževati, seveda
bi bilo lahko še bolje, po drugi strani pa veliko slabše.
Ravno včeraj sem imel goste s Finske. Ne morejo verjeti,
da imamo eno uro do morja in uro do gora. Smo kar
razvajeni. Če bi šli večkrat v tujino, bi znali bolje ceniti
to, kar imamo.«
Ob nedavnem koncertu Avsenikov sem vas videl,
kako ste prepevali z njimi. Imate Avsenike radi?
»Avsenike imam zelo rad, neverjetni so. Ko v Cankarjevem
domu postavijo narodnozabavno glasbo na tak nivo …
Kar kurjo polt dobim. Z otroki jih poslušamo v avtu.
Če bi šel vsak Slovenec na njihov koncert, pol leta ne
potrebuje zdravnika. Ker ti tak dogodek odpre oči, dušo,
poboža te … Sploh ne vemo, kaj vse nam ta glasba daje.«
Kaj počnete, kadar niste na televiziji ali v službi?
»Rad grem na električno kolo, saj tako zmorem tudi
klance, ki jih sicer ne bi. Všeč mi je, da me je žena
okužila z jadranjem. Ogromno jadramo, letos sva bila z
ženo v Grčiji. Tudi brate sva okužila, razen enega, ki mu
ni do vode. Smo ljubitelji lepega in dobrega. Vse bolj se
navdušujem nad gledališči, opero. Zelo rad imam pa tudi
eno dobro pivo pri sosedu v garaži.«
Če pogledava naprej v kak osebni načrt.
Česa si želite?
»Da podjetje peljemo v pravo smer, da se z brati
razumemo, da našim otrokom omogočimo, da ustvarjajo
in peljejo to, kar smo začeli, naprej. Želim si, da bi z ženo
otroke dobro vzgojila, da bi hodili po pravi poti, midva
pa greva na jadrnico in nekam odplujeva …«
Luka, ste večkrat dobre volje kot v skrbeh?
»Ja, sem dobre volje. Včasih mi ljudje pravijo, da imam
neverjeten čut, da ljudi povezujem med seboj. Dobro se
razumem s sosedi. Z ženo sva bila 14 dni na morju, v tem
času sva imela 25 ljudi na obisku. Rad sem gostitelj in v
dobri družbi, tudi žena je taka. Takrat rad kaj dobrega
skuham, spijemo dober kozarec vina, se imamo dobro.
Vesel sem, če se ljudje okrog mene dobro počutijo.«
Žena je povezana s turizmom, z lepotami Slovenije, s
tem, kako jih pokažemo tujcem. Kulinarika je del teh
lepot.
»Rada imava Slovenjo, po drugi strani pa greva rada tudi v
tujino. Aleksandra dela za Slovensko turistično agencijo,
širi dober glas o Sloveniji. Veliko novih produktov se
rojeva, ne samo kulinaričnih. Všeč mi je, da sva oba v
svetu turizma, da oba delava z ljudmi, a vsak po svoje. V
Luka in Aleksandra Jezeršek imata tri otroke:
Urha, Sofijo in Japca. V avtu radi poslušajo Avsenike.
51
Sveče EcoSija - dolgogoreče sveče lepega videza
na tekoči vosek, elektronske in solarne
VISOKA ELEGANCA IN LEP VIDEZ
SVEČE NA TEKOČI VOSEK
najbolj priljubljene!
gorijo od 14 do 20 dni
živ plamen po ugodni ceni
možnost menjave plastenke 1,0L s tekočim voskom
ali vložka 1,4L
ELEKTRONSKE SVEČE
SOLARNE SVEČE
gorijo 75, 90 ali 180 dni
različnih oblik - novost ANGELČEK
plameni vidni tudi pri sončni svetlobi
možnost menjave baterij
gorijo 3 leta
nove oblike in barve (svetlikajoča, biserna)
neopazni pokrovčki
Svojim najdražjim prižgite lepe, dolgogoreče sveče EcoSija
52
v
Na voljo v vseh trgovinah Spar, Interspar, Mercator,
Tuš, Jager, Vrtni centri Kalie, Kompas Shop, ...
Prižgite svojim najdražjim izredno lepe, dolgogoreče sveče EcoSija,
ki so danes v visokem trendu.
Srcno izdelane, s srcem prižgane svece EcoSija.
v
PETER
TOMAŽIČ:
Prišel bo trenutek,
ko se ne boš mogel
več zahvaliti
svojim staršem in
jim povedati, da jih
imaš rad
Piše: Marjana Debevec
Kdaj je življenje še vredno življenja? Imamo pravico, da ga prekinemo? Ta in še mnoga druga vprašanja odpira
predlog zakona, ki uvaja samomor z medicinsko pomočjo. Pred mikrofon smo povabili generalnega tajnika
Slovenske karitas Petra Tomažiča.
Pri Karitas odločno zavračate zakon, ki bi omogočal
samomor s pomočjo. Zakaj?
»Zagotovo preobrača temeljne vrednote v družbi. Tako
Karitas kot družba nasploh smo naravnani k temu, da
s solidarnostjo dvigamo kakovost, ne pa da ponujamo
nasilen izhod iz življenja, kadar je hudo. Globoko v sebi
ter iz svojega dela in izkušenj vemo, da to ni prava pot.
Prava pot je, da odgovorimo na stisko človeka in mu
pomagamo, da se ta stiska reši. Prepričan sem, da večina
ljudi, ki želi končati življenje, kliče po pomoči. Če na ta
klic odgovorimo, je zelo malo tistih, ki bi se odločili za tak
način končanja življenja. Zakon je sestavljen tako, da ne
upošteva vseh zlorab, ki so se zgodile v preteklih 20 letih
v državah, kjer so podobne zakone že sprejeli. Na Karitas
se oglašamo v imenu 35.000 starejših, s katerimi smo v
stiku in so vsi potencialni kandidati za tak zakon. Ob tem
te spreleti groza. Včasih človek potrebuje samo nasmeh,
ki mu lahko reši življenje. Res je tudi, da so določene
okoliščine lahko zelo težke, predvsem na področju
duševnega zdravja. In takrat je treba narediti veliko, da
se človek stabilizira. Po drugi strani pa ima vsak od nas
kakšno izkušnjo stiske, ki je predvsem priložnost za rast.«
Na katere nevarnosti v omenjenem zakonu opozarjate?
»Poglejmo v prihodnost, mogoče čez deset let.
Predstavljajte si, da ste oče ali mama 18-letnika, ki ima
hudo sladkorno bolezen, kar mu močno otežuje življenje.
To je že sama po sebi zahtevna starost, pomemben je vpliv
vrstnikov in lahko se zgodi, da bi se odločil za evtanazijo
oziroma asistirani samomor. Danes se to zdi nemogoče,
čez deset let pa bo to zelo mogoče. In vi kot starši ne boste
mogli nič pri tem. Predstavljajte si, da bi se vaš dedek
ali babica odločila za nekaj takega. Koliko vprašanj bi se
porajalo v vas: Kaj je bilo narobe? Sem jaz kriv? Skratka, te
stvari bodo realno vplivale na vse nas in tudi na naš pogled
na življenje. Vsako življenje, ki ga nasilno iztrgamo, pusti
za seboj posledice. Niti predstavljati si ne moremo, koliko
korenin v življenjih ljudi to pretrga in koliko ljudi rani
vsak samomor. Strokovnjaki že leta govorijo, da ima eno
takšno dejanje vpliv vsaj na 20 ljudi. Čemu torej trud, da
bi prišli na manj kot 50 samomorov letno pri nas, če potem
to možnost celo uzakonimo?«
Kakšen vpliv pa bo imela takšna miselnost na starejše
ljudi, ki bi se lahko odločili za prostovoljno končanje
življenja?
»Moramo vedeti, da vse več ljudi živi samih, mogoče nimajo
nikogar ali pa so sprti z vsemi. Nekateri po zdravljenju v
bolnišnici nimajo nikogar, ki bi skrbel zanje. Tako bodo
pod pritiskom, da bi zaprosili za samomor s pomočjo. V
tujini vidimo, da se ostareli in bolni zanj odločajo pred
počitnicami, da ne bi bili v breme svojcem. Naj navedem
primer iz Avstrije, kjer je polovica tistih, ki so v zadnjem
letu naredili asistirani samomor, osamljenih žensk nad
65. letom starosti. Gre torej za povsem drug dejavnik od
neke terminalne bolezni. Mislim, da je civilizirana družba
tista, v kateri je človeško življenje zaščiteno, ne da se ga
jemlje, ampak da se ga ščiti in se človeku pomaga, da živi
na nekem dostojnem nivoju.«
Kaj se bo zgodilo, če bo takšen zakon sprejet?
»Pomislimo na nekega človeka v domu za ostarele, ki je
mogoče malo na meji depresije in gre vsak dan mimo vrat,
kjer opravljajo evtanazijo. In za tistimi vrati bo slišal glas:
Pridi, Janez, tukaj je rešitev za tvoje težave. Ne bo slišal
drugega glasu, ki pravi: Pridi, vključi se, pomagaj, poveži se.
53
Način, kako ponujajo omenjeni predlog zakona, je
dobesedno promocijski, zato bo imelo to velik vpliv na
odločitve za samomor in tudi resne posledice. Mogoče
jih ne bomo videli zdaj, ampak se bomo kot žabe počasi
skuhali in se tako zbudili v neki družbi, ki bo popolnoma
drugačna od vrednostnega okolja, v katerem živimo zdaj.
Vse sodobne vrednote, kot so mir, strpnost, solidarnost,
nenasilje, se nam pogosto zdijo samoumevne. Pa ni tako.
Pomislimo samo na vojno v Ukrajini ali pa v Bosni in
Hercegovini. Sočutje do človeka smo si privzgojili. Če
bomo šli v nasprotno smer, vse to ne bo več samoumevno.«
Kako pa sprejeti staranje in pešanje moči?
»Zagotovo starost prinaša veliko vprašanj in težko se
je soočiti s pešanjem telesa. Pridobivamo pa druge
sposobnosti. Če si se prej veselil svojih uspehov, se zdaj
veseliš uspehov vnukov. Če si bil prej vesel, ker ti je
uspelo zgraditi hišo, si zdaj vesel, ker ti uspe skuhati
kosilo. Pomembno je usmerjati pogled naprej in ohranjati
upanje. Nekoč sem se pogovarjal s starejšim gospodom
blizu osemdesetih, ki je preživel že pet ponovitev raka.
Rekel mi je, da vsakič, ko je v bolnici, pomisli, kako bo
šel v svoj vinograd. To je bilo njegovo veselje. Včasih se
starejši bojijo, da bodo v breme svojcem, ampak takšno
razmišljanje je napačno. Tudi svojci jih potrebujejo kot
dokaz, da je življenje lepo. Svojim otrokom in vnukom
lahko sporočaš, da želiš živeti in vztrajati tudi, ko si star.
Obenem pa otrokom omogočimo, da poskrbijo za nas
in nekako zaključijo ta odnos. Včasih šele v zadnjem
dnevu življenja razrešimo in prekinemo tok slabih stvari v
naslednjo generacijo.
Koliko lahko stari starši dajo vnukom! Kaj vse so dali
mojim otrokom, česar jim jaz niti pod razno nikoli ne bi
mogel dati! Poleg mnogih vrednot jim dajo tudi duhovno
razsežnost in jim pokažejo, kaj zmore molitev. Povezani
smo kot vrt ali kot gozd. Drug drugemu smo hrana,
smo veselje, smo senca, smo sonce in rastemo skupaj.
Mi, kristjani, imamo še drug vidik, da v vsakem človeku
prepoznamo Božje.«
Kaj pa argument, da bi z zakonom radi pomagali
ljudem, ki neznosno trpijo?
»Danes medicina zmore mnogo več kot pred 20. leti, ko
se je začela evtanazija. Praktično lahko odgovori na vsako
bolečino in tudi na druge težave, ki se pojavljajo. Danes
imamo res veliko pripomočkov, tudi komunikacijskih.
Problem pa je, da stvari ne delujejo, ker je pomanjkanje
na vseh ravneh oskrbe. Rad bi poudaril, da morajo svojci
najprej sami poskrbeti za svoje domače in ne čakati
na državo. Na nas pa je, da jih podpremo, saj se mnogi
darujejo vse do izgorelosti. Karitas ima pomembno vlogo,
da svojcem omogoči izobraževanje o tem, kako negovati
bolnega in umirajočega. Na nas se s prošnjo za zdravstvene
pripomočke vsako leto obrne približno 300 gospodinjstev
in veseli smo, da lahko vsaj delno odgovorimo na to.«
Kaj lahko storimo ta trenutek, da bi bilo v naši družbi
lepše?
»Kako pomembno je, da se človek ustavi ali spregovori s
starejšimi! In to tudi zaradi sebe, da ne bo pomote. Prišel bo
trenutek, ko se ne boš mogel več zahvaliti svojim staršem
in jim povedati, da jih imaš rad. Mogoče je današnji dan
primeren, da gremo k starim staršem ali staršem in jim kaj
iskrenega povemo.«
Čas, ko se zgodijo največje
stvari
Potrebujemo čas, da se
poslovimo, je prepričana Ana
Durič, upokojena medicinska
sestra, ki je delala tudi v
paliativnem timu na Onkološkem
oddelku. Prepričana je, da je evtanazija ali samomor
s pomočjo velika zabloda našega časa.
Ana Durič je v večnost poleg bolnikov, ki jih je
negovala, ali ljudi, ki jih je duhovno spremljala,
pospremila tudi svojega moža, brata, mamo, očeta,
taščo, svaka in sestrično. V julijski oddaji Srečanja
nam je zaupala zadnje trenutke življenja moža:
»Moj mož si je silno želel iti z motorjem na Ohrid,
ko je bil že v zelo slabi koži. Dvajset dni pred smrtjo
je padla odločitev, da greva. Sama sem vedela, da
ni več zmožen te dolge poti, a sem čutila, da je to
njegova zadnja želja.« Zadnji dan ob dveh ponoči
mu je dala zadnjo injekcijo proti bolečinam, ki mu
prej niso nič pomagale. Tokrat je protibolečinsko
sredstvo prijelo in domov sta se vrnila brez težav.
Dvajset minut po prihodu domov so se ponovno
začele težave in se čez en teden končale s smrtjo.
»Ta izkušnja me je utrdila za sprejem Božje volje.
Bog naju je oba pripravljal na ta trenutek, utrjeval je
najino vero in zaupanje.«
Na dan pridejo največje zamere in odpuščanja
Ana Durič je prepričana, da je čas umiranja sveti
čas. »To je čas, ko vsi čutimo, da gre zares, ko vsi
vstopimo v to resničnost, ko smo vsi bolj odprti,
čuteči, nastopi potreba, da bi še komu kaj rekel. To
je čas velike hvaležnosti in tudi čas, ko se zgodijo
največje stvari v odnosih, na dan pridejo največje
zamere, iskrena opravičila in odpuščanja.« Ta čas po
njenem prepričanju potrebuje tisti, ki se poslavlja,
in tisti, ki ostajajo. »Vsi moramo priti do miru, tisti,
ki odhaja, in mi, da bomo lahko živeli naprej. V tem
obdobju se prečistijo vezi ljubezni, ki ostajajo vse
življenje. To je trenutek, ko človek resnično spusti in
odpusti, ko začutiš, da nič ni v tvoji moči, takrat je
Bog človeku najbližje.«
Jezusa mi je prinesel!
Zelo pomembno pa je, da človek v tem obdobju
ni sam, da čuti, da ga ima nekdo rad, da mu
54
pomaga nositi to breme, poudarja Duričeva. »Trpljenja
ni moč odvzeti, a lažje ga je nositi skupaj, še lažje pa je, če
dovolimo Bogu vstopiti vanj. On je tisti, ki daje moč, da
trpljenje počasi postaja odrešenje. Ja, s križa prihaja pravo
odrešenje.« Za oddajo Srečanja je pojasnila, da danes
obstaja veliko sredstev za lajšanje fizičnih bolečin, k čemur
prispeva paliativna medicina. »To je tisto, kar smo dolžni v
tem obdobju storiti, pomagati lajšati.« Duhovno trpljenje
je včasih še večje kot telesno, človek pa tega ne zmore
ubesediti. »Spomnim se Gospoda, ki je bil sicer veren, a ni
hodil v cerkev. Na koncu ga je obiskal duhovnik, ki je vzel
s seboj tudi Najsvetejše. Gospod je oživel 'Veste, Jezusa mi
je prinesel,' mi je povedal. Čez dva dni je umrl popolnoma
miren.«
Bili bi oropani
Vsega tega bi bili po mnenju Ane Durič oropani, če bi
življenje predčasno prekinili. »Pravkar spremljam deklico,
katere dementna babica se poslavlja in je sama rekla, da
je niti slučajno ne bi dala evtanazirati, s tem ne bi mogla
živeti. Obe potrebujeta ta čas, da se poslovita, da prideta
do miru, da ena spusti in druga odide.« O evtanaziji po
njenem govorijo tisti, ki so zdravi, ali pa še ne tako bolni,
da bi se jim bližala smrt. Ko pa sam stopiš v to situacijo,
hrepeniš po življenju. »V službi sem bila večkrat del tima
onkološkega konzilija. Ne spomnim se nobenega pacienta,
ki bi si želel smrti ali narediti samomor, vsi iščejo upanje
in rešitev. Življenje je močnejše od smrti.«
Ostanimo ljudje
»Svoboda ni, ko je vse dovoljeno in delaš, kar te je volja.
Svoboda je varen prostor, kjer si spoštovan in ljubljen.
Ljubezen je tista, ki postavlja norme, in v končni fazi je
Bog Ljubezen. To manjka naši družbi. Poleg tega pa
dobra paliativna oskrba v tem zadnjem obdobju.« Zato
je prepričana, da bi se morali več pogovarjati o smrti,
smislu življenja, deliti svoje zgodbe, odpirati prostor
sočutja, sprejetosti, slišanosti v bolečini in izgubi. »Cerkev
bi morala odpirati varen in sočuten prostor, opolnomočiti
bi morala ljudi za take situacije. Tako se pa mnogi raje
izognejo človeku, ki je v stiski, ker se ne znajdejo in ne vedo,
kaj bi rekli … Takrat ne potrebuješ drugega, kot da je nekdo
ob tebi. Ostanimo ljudje, spoštljivi in sočutni, skrbimo za
življenje in ne posegajmo v tisto, kar ni v naši domeni.«
Brez kančka slabe vesti po mamini
smrti
Anica Horvat iz Lenarta v
Slovenskih goricah je pred dobrimi
30. leti spremljala mamo, ki je po
težki mladosti kmalu ostala vdova
s štirimi otroki. Nikoli niti za hip ni
obupala, ohranila je svoj optimizem,
sproščenost, veselje in neomajno vero v Božjo pomoč. To
jo je skozi vse težke preizkušnje hrabrilo in ji dajalo moč.
»Dovolj je dnevu njegova teža,« je večkrat dejala in se ni
utapljala v skrbi, kako bo šlo naprej. Želela je samo, da bi
tako dolgo živela, da bi bili otroci pri kruhu. Dano ji je bilo
videti še vnuke, sin pa je postal duhovnik.
Pri 68. letih pa šok: rak na maternici. »Tudi takrat je ohranila
izredno voljo do življenja. Huje je bilo po obsevanjih. Ostala
je v Ljubljani, a je vsak teden eden od nas šel ponjo, da je
bila za vikend doma. Bili smo z njo, jo vozili na obiske, na
krajše izlete in ji tako lajšali težke mesece.« Po enem letu se
je bolezen bistveno poslabšala. Zopet na onkološki. Rak se
je že toliko razširil, da ni bilo več kaj upati.
Opravičevala se je za vsako malenkost
Mama je sprejela stanje, kakršno je bilo. Želela je
duhovnika in bolniško maziljenje. »Ko sem bila nekoč
pri njej vse popoldne, se je želela pogovarjati o svojem
življenju in smrti. Pri vsakem od otrok se je ustavila in
si glasno izpraševala vest, če je pri katerem naredila kaj
narobe. Opravičevala se je za vsako malenkost in izražala
svojo bolečino za napačen korak. Sveti trenutki so bili to.
Naročala je, kako naj bo oblečena za v krsto, kako naj
molimo zanjo in naj se imamo radi. Bogu sem hvaležna,
da mi je dal toliko moči za poslušanje, da je lahko povedala
vse, kar jo je težilo, česa se je bala. In da sem bila ob njej, ne
da bi jokala.« Ko ni bilo več pomoči, je želela oditi domov.
Doma so pripravili udobno sobo, poklicali zdravnika, da je
intravenozno dobivala sredstva za lajšanje bolečin.
»Molite, ker odhajam!«
»S sestro sva bili nenehno ob njej. Na sobotni večer je še
želela prejeti obhajilo, v nedeljo zjutraj je prosila: Molite, ker
odhajam. Zaradi močnega morfija se je že izgubljala, a ko
se je ozavestila, je še želela opoldan zmoliti Angel Gospodov.
Bilo je ob 13.55, ko je še vprašala, koliko je ura. 'No, končno,'
je rekla in smeje odšla v Božje naročje. Zaprla sem njene
ljubeče, utrujene oči in rekla Bogu: Hvala, sprejmi jo v svoje
Srce. V sebi sem začutila veliko olajšanje: Da smo bili ob
njej, da smo jo slišali, da smo jo lahko držali za roko, da smo
naredili vse, kar smo lahko, da je bilo njeno umiranje med
nami pomirjujoče.«
Anica Horvat pravi, da je bil to čas zorenja za vse. »Kakšen
blagoslov je bilo vse to, smo spoznavali dneve za tem: bili
smo brez kančka slabe vesti ob vsej njeni bolezni. Med
seboj smo se povezali bolj kot kadar koli prej, njeno sobo
smo preuredili za kraj naših srečanj in spominjanj. Tako
blizu smo se čutili pri vsaki maši, ki se je darovala zanjo.
Tudi žalovanje je bilo lažje, saj smo dopustili naravni tok
odhajanja. Zanjo in za nas so bili ti meseci čas zorenja.«
In še: »Čeprav sem se poslovila že od toliko dragih mi ljudi,
moja duša ni žalostna ali zagrenjena, nasprotno, v njej je
veselje in hvaležnost, da mi je bilo dano ob njih in z njimi
trpeti, jih spremljati pri njihovem slovesu in dopustiti, da jih
je Bog, začetnik življenja, sam poklical domov. Iz tega raste
sedaj tudi moje dojemanje življenja in smrti, sprejemanje in
dragocenost vsega, kar mi bo še dano.«
55
Ko imaš idejo,
je pol kosila že
skuhanega
Piše: Matjaž Merljak
Kaj bomo danes jedli? Oziroma, kaj bomo danes kuhali? Mnogi gospodinje in
gospodinjci vsak dan iščejo odgovore na tovrstna vprašanja. Najdejo jih tudi v našem
programu, med našimi podkasti in na posebni spletni strani Kuhajmo s sestro Nikolino.
Od tam smo izluščili nekaj najbolj odmevnih nasvetov zadnje sezone ...
Kosilo za začetnika
V naše uredništvo je poklical
poslušalec, ki je postal vdovec. Ne
le, da žaluje za ženo, znašel se je
pred doslej nepoznanim področjem:
kuhanjem. Zato je sestro Nikolino
prosil za nasvet za kosilo za začetnika.
Naša sogovornica je njemu in vsem v
podobni situaciji z veseljem pomagala.
Za glavno jed lahko pripravimo jed
iz piščančjega mesa. Potrebujemo
ga 15-20 dag. Meso narežemo na
2-3 cm velike kose. Posebej drobno
narežemo čebulo, ki jo damo pražit
v kozico na dobro segreto olje in jo
seveda tudi solimo. Po minuti ali
dveh dodamo narezano meso in vse
skupaj večkrat pomešamo. Pri tem
nekoliko zmanjšamo plin oz. stopnjo
na kuhalni plošči. Med tem bo meso
spremenilo barvo. Če se lepi na dno
posode, je potrebno doliti žlico vode.
Vse skupaj dobro prepražimo, nato
solimo, dodamo lovorjev list, narezan
česen in pokrijemo ... Pripravljeno
meso lahko uporabimo za rižoto
ali makaronovo meso. Za rižoto
za eno osebo potrebujemo kavno
skodelico riža in dve skodelici vode
56
ali juhe. Riž stresemo v vrelo vodo,
posodo pokrijemo s pokrovko in
pri zmerni temperaturi kuhamo pol
ure. Testenine skuhamo posebej in
jih dodamo k pripravljenemu mesu.
Lahko pripravimo tudi večjo količino
mesa in ga imamo za več kosil v tednu,
hranimo pa ga seveda v hladilniku.
Enostavna zelenjavna juha
Drugi nasvet sestre Nikoline istemu
poslušalcu pa je bil, naj skuha juho.
Načina priprave sta dva. Po prvem
damo narezano zelenjavo (korenček,
fižol, cvetačo, papriko, grah, por ...)
kuhat v vrelo vodo. Vse skupaj
solimo in zabelimo s kocko. V juho
lahko zakuhamo malo makaronov
ali dodamo riž od rižote. Po drugem
načinu damo na hladno maščobo
narezano čebulo. Ko se začenja
pražiti, dodamo narezano zelenjavo.
Lahko potresemo s pol žličke moke, v
vsakem primeru pa zalijemo z vročo
vodo, solimo in dodamo lovorjev list,
vejico timijana, vejico peteršilja ... in
kavno žličko vina ali kisa.
Vlaganje in zamrzovanje fižola
Fižol očistimo in skuhamo v vodi
(nekaj minut). Ohlajenega naložimo
v kozarce ter zalijemo z raztopino
vode in kisa za vlaganje, ki ji dodamo
sol, poper in lovorjev list. Kozarce
zapremo in pasteriziramo 20 minut.
Lahko pa že na koncu kuhanja fižola
dodamo kis in sol ter takoj naložimo
v kozarce, dobro zapremo in kozarce
obrnemo na pokrovčke. V obeh
primerih ohladimo in šele nato
preložimo v shrambo. Še najbolje je,
če fižol samo blanširamo (v vodi z
dodatkom sladkorja). Ko se začnejo
pojavljati mehurčki, ga premešamo in
po eni do dveh minutah poberemo iz
vode na prt. Počakamo, da se ohladi,
ter ga nato zamrznemo.
Telečja obara
Potrebujemo meso (pleče, vratovino,
kos stegna, obreznine), korenček,
rezine zelene, čebulo, peteršilj,
olje, žličko moke ... Na maščobi
pražimo sesekljano čebulo (solimo
in dolijemo 4 žlice vode) in dodamo
narezano meso. Pustimo, da se praži.
Vmes večkrat premešamo. Ko lepo
zadiši, dodamo zelenjavo, malo
rožmarina, lovorjev list in poprašimo
z moko ter zalijemo s tekočino. Do
vrenja večkrat pomešamo. Na koncu
dodamo malo kisline (žlica vina,
kisa ali limone). Za prilogo so lahko
rezanci ali krpice. Na isti način lahko
naredimo tudi piščančjo obaro. V
oddajo se je oglasila tudi poslušalka
in dodala, da obare ne zgosti z moko,
ampak z drobtinami, ki jih praži na
maslu.
Prosena kaša
Čeprav je v zadnjih desetletjih proso
postopoma izginjalo z jedilnikov,
pa zdaj lahko beremo, da gre za
super živilo. Generalna skupščina
Organizacije Združenih narodov je
letošnje leto razglasila za mednarodno
leto prosa. Proseno kašo moramo
najprej temeljito oprati. Nekako velja
pravilo, da za en obrok na osebo
zadoščajo 4 jedilne žlice kaše, kar je
približno 1 dcl, ki jo kuhamo v 2 dcl
vode, v pokriti posodi. Ko začne vreti
in se gostiti, lahko dodajamo mleko.
Kaša je skuhana v pol ure, vmes
pogosto pomešamo. Solimo šele na
koncu. Dodamo lahko tudi suhe
slive. Iz kuhane kaše lahko naredimo
narastek: dodamo rumenjak,
maščobo, sladkor, sok limone, sneg.
To naložimo v skledo, pokrijemo in
spečemo v vroči pečici. Sprva pečemo
pokrito, čez 10-15 minut odkrijemo
in pečemo naprej. Proseno kašo
lahko uporabimo tudi za solate ...
Nadev za pehtranovo potico
Naredimo dobro, lepo zabeljeno,
zelo mehko kvašeno testo (recept
in postopek sta v knjigi in na naši
spletni strani). Ko ga razvaljamo, ga
potresemo s suhim svežim narezanim
pehtranom ter z rozinami, ki so bile
namočene v rumu. Lahko pa še prej
namažemo s skuto (z dodatkom
sladkorja, jajca, vanilin sladkorja,
limonine lupine). Zavijemo,
preložimo v modele in počakamo, da
znova vzhaja. Namažemo z beljakom
ter pečemo pri 180 stopinjah Celzija
do 45 minut.
Rolada se prime pekača
Sestra Nikolina je poslušalki
svetovala, naj na peki papir kane
nekaj kapelj olja in razmaže ali naj
pekač namaže z mastjo (sálom) in
nežno potrese z ostro moko. Ko na
pekač vlijemo maso, ga damo takoj
v vročo pečico (200 stopinj Celzija)
in pečemo le 10 minut. Vroč biskvit
z dolgo paleto ločimo od sten in dna
pekača in počakamo nekaj minut. Če
smo uporabljali peki papir, biskvit
takoj obrnemo na desko, odstranimo
papir ter pustimo, naj se pokrito
ohladi (lahko ga pokrijemo tudi z
mokro ožeto krpo).
Venci pri krofih
Poslušalko je zanimalo, zakaj imajo
njeni krofi včasih venček, včasih pa
ne. Sestra Nikolina je odgovorila,
da je najbolj pomembna priprava
testa, in sicer ne sme biti pretežko
oz. preveč maščobe v njem. Biti mora
bolj mehko kot za potico in v njem
naj bo dovolj kvasa. Biti mora tudi
dobro pregneteno.
Krompirjevi polpeti
Lahko jih naredimo iz kuhanega ali
sveže naribanega krompirja. Kuhan
krompir stisnemo, dodamo maščobo
(maslo in olje), jajce, sol, drobtine.
Maso zajemamo z žlico in oblikujemo
polpete, v ponvi na olju jih opečemo z
obeh strani, da dobijo lepo barvo. Na
drug način pa sveži krompir olupimo
in naribamo. Dodamo jajce, drobtine
in sol, zajemamo z žlico, oblikujemo
in položimo na olje ter spečemo. To
je odlična priloga k solati in jed, pri
kateri lahko uporabimo krompir, ki je
ostal prejšnji dan.
Šolska sestra svetega Frančiška Kristusa Kralja,
sestra Nikolina, je dvakrat na mesec gostja
jutranje oddaje Svetovalnica, kjer odgovarja na
vaša vprašanja. Recepti in posnetki iz preteklih
let so na voljo na posebni spletni strani.
Nasvete sestre Nikoline lahko
spremljate tudi v našem Avdio arhivu,
ter tudi v obliki podcasta. Storitev je
na voljo brezplačno.
57
Mikroenkapsuliran
koencim Q10 s selenom
- inovativen in patentiran postopek
mikroenkapsulacije pri nizkih temperaturah
- tarčna dostava
- večja biorazpoložljivost
- večja stabilnost
- klinično testiran*
- z dodanimi vitamini A, C in E
- primerno za vegane
*S KLINIČNIMI ŠTUDIJAMI SMO POTRDILI, DA JE BMT® Q10, NAJBOLJŠI Q10 NA EVROPSKEM TRŽIŠČU, Z
OD 2 X DO 5 X VEČJO ABSORPCIJO OD FARMACEVTSKEGA STANDARDA Q10.
[ClinicalTrials.gov Identifier: NCT05272228G]
080 88 44 / www.biostile.si
Biostile d.o.o., Komen 129a, 6223 Komen
Tehniki,
vedno polni idej
in pripravljeni
na akcijo
Foto: Rok Mihevc
Foto: Rok Mihevc
Piše: Tanja Dominko
Zakaj se nekdo odloči za poklic radijskega tehnika?
Morda je glasba tista, ki ga pritegne, morda se navdušuje
nad potovanjem radijskega glasu od hiše do hiše, od
enega do drugega avtomobila, morda mu je všeč, da ima
pred seboj mešalno mizo in s tem oblast nad radijskim
etrom, morda je pestrost dela tisto, kar ga pritegne.
V današnji številki boste izvedeli, kako je na to pot
pripeljalo Marka Zupana, Aleša Karbo, Miha Močnika,
Jakoba Čuka in Andreja Novljana. Tehnike Mateja,
Andreja Jermana, Izidorja in Boštjana ste spoznali že
v prejšnji številki in jih občudovali celo na naslovnici
revije.
MARKO ZUPAN je nekdo, ki ga že celo vrsto let
povezujemo z oddajniško mrežo. Vedno so ga pritegnile
skrivnosti oddajanja signala, sčasoma pa je to postala
njegova najpomembnejša skrb. »Le nekaj let sem imel,
ko sem se čudil, da lahko doma vidimo Tomaža Terčka na
televiziji. Oče mi je rekel, da vidimo sliko s Krvavca. Kako
pa pride gor, če je sneg?!«
Marko se je z radijskim delom najprej srečal leta 1993 na
Radiu Hit, pol leta je nato delal tudi na Poslovnem valu, a
ker je kot 18-letni »mulc« več delal zastonj kot za plačilo,
je jeseni 1994 začel na Radiu Ognjišče. »Zame je dobro
besedo zastavil duhovnik in profesor Marijan Smolik, saj
sem pri njem ministriral.« Naši ekipi je tako zvest že skoraj
30 let, časa in volje do dela pa je imel toliko, da se je vmes
izpopolnjeval in nabiral izkušnje še na Radiu Slovenija,
kjer je kot tonski mojster honorarno delal med letoma
1996 in 2005.
Marka zanimajo tudi stare vinilne plošče, predano bdi nad
dediščino našega pokojnega sodelavca iz koprskega studia
Alberta Pucerja. »Vinilke smo imeli doma, že od otroštva
sem užival, ko sem jih lahko "zarolal". Za birmo sem nato
dobil glasbeni stolp s CD predvajalnikom in prvo zgoščenko
Tine Turner, nato sem kupil še ABBA Gold Greatest Hits in
moja pot je bila zapečatena.«
Marko je znan po svoji energičnosti, včasih ga kdo
označi za kolerika, a njegova zelo dobra lastnost je, da ni
zamerljiv. Kakor se mu čelo hitro pooblači, se mu hitro
tudi razjasni. Hkrati pa je treba dodati, da brez kakšnih
Tehnična ekipa Radia Ognjišče (od leve proti desni):
Miha Močnik, Matej Kržišnik, Marko Zupan, Boštjan Smole, Izidor
Šček, Andrej Novljan, Jakob Čuk, Andrej Jerman in Aleš Karba.
njegovih spodbud ne bi bilo premikov. Sam je ponosen, da
mu je uspelo po dolgih letih prepričati direktorja Franca
Boleta, da ni potrebno, da skrb za oddajnike opravlja
nekdo zunaj hiše. »Ker je bil TV3 zanj grenka izkušnja,
je bilo njegovo zaupanje težje pridobiti, a leta 2007 sem
vendarle dobil priložnost in mislim, da ga nisem razočaral.«
Zdaj ga je najti tako pri plezanju po oddajnikih kot pri delu
za mešalno mizo. Prav menjava slednje, ki jo je v lanskem
letu izpeljal skupaj z ostalimi tehniki, je ena od stvari, na
katero je najbolj ponosen. Kdaj je najtežje, kaj mu najbolj
dvigne pritisk? »Najtežje je obdobje zadnjih nekaj let, ko se
z Agencijo za komunikacijska omrežja in storitve (AKOS)
ni dalo več sodelovati in so za vsako rešitev našli novo
težavo. Upanje nam daje razumni novi direktor.« Marko je
zadovoljen, da ima Radio Ognjišče vsebino, to se mu zdi
pomembno tudi za prihodnost. »Glasbo si lahko vsak, ki
ima pametni telefon, tablico ali karkoli drugega, izbira sam.
Seveda si želim, da bi mi glasbo malo bolj tehtno izbirali,
da ne bi vrteli vsega povprek, pač pa bi bolj prisegali na
kakovost. Želim si tudi več starejših skladb, takoimenovane
»oldies goldies« glasbe. Hkrati je pomembno ustvarjanje
dobre vsebine, povečati je treba ponudbo na zahtevo, arhiv,
podkaste, oblikovati tudi kratke zanimive vsebine, tudi v
video obliki, skratka, najti poti do ljudi. Mnogi imajo žal
o nas še vedno predsodke, da smo farški, nazadnjaški, da
samo molimo …«
MIHA MOČNIK je človek mnogih talentov in
poklicev. Njegov moto bi lahko bil: vedno pripravljen.
Če je treba prijeti za harmoniko in iz nje izvabiti nešteto
blagozvenečih viž, ali če je treba prijeti za žago in izdelati
omarice za radijsko kuhinjo, bodisi sesti na traktor in
kmetovati, odpeljati avto na servis ali pa zapeti v Gallusovi
dvorani. Seveda se tudi ob mešalni mizi dobro znajde, le
če ga pocukamo za rokav za kakšen računalniški problem,
nas prijazno preusmeri h kolegom. Še nekaj je treba dodati:
ko radijske prostore napolni vonj po odličnih domačih
mesninah, ni nobene dileme, da prihajajo z Močnikove
domačije.
ALEŠ KARBA sodi med bolj molčeče ljudi. Radijske
prostore obiskuje večinoma ob sobotah dopoldne, v
tem terminu je prisoten že več kot desetletje. Zanesljiv,
odgovoren, predan radiu že vse od študentskih let, vztrajen
pa je tudi, ko premaguje tekaške kilometre. Če le utegne,
se pridruži našim različnim projektom, za kar smo mu
zelo hvaležni. In hvaležni smo tudi za malico, ki jo vselej
prinese ob svojem godu.
Kot nam je zaupal, ga je tehnika vedno zanimala, »zadnje
čase še bolj, ko se vedno hitreje razvija in je vedno več
novosti. Če se ne motim, sem tehnik že 26 let. To pot mi je
predlagal nekdanji tehnik Peter Bertoncelj.« Najtežje mu je
v trenutkih, ko se pri prenosu s terena povezava nikakor
noče vzpostaviti, takrat tudi njemu »dvigne pritisk«.
Sicer pa pride v službo z veseljem, še posebej, »ker je to
radio s krščansko vsebino in vrednotami in ker smo drug
drugemu v podporo«. Podobno usmeritev želi radiu
tudi naprej. »Pot je prava, graditi in delati na vrednotah,
pomagati, kar je Radio Ognjišče dokazal, pokazal tudi ob
nedavnih poplavah.«
»Na radiu sem začel leta 2001, začelo se je s civilnim
služenjem vojaškega roka, ko sem dobil nalogo presneti
ogromno količino vatikanskih trakov in urediti arhive z
glasbo in drugimi posnetki.
V tem času sem se priučil dela za mešalno mizo. Moj mentor
je bil eden in edini Marko Zupan, ki je imel tudi prste pri
tem, da sem prišel na radio. Po končanem služenju so me
zaposlili, "ker sem bil tako priden" :).« Ob vseh teh letih je
najbolj ponosen na to, da je poleg službe na radiu dobil
tudi ženo, ki ga »podpira pri vseh projektih ... v službi in
doma.« Sam pravi, da je delo zelo pestro, dinamično, »ko
se kaj zatakne na programu, pa to pomeni »švicanje« na
kvadrat.«
Pri željah za prihodnost je Miha kratek in jedrnat:
»Radijskemu vodstvu želim čim več zdrave kmečke pameti,
ki jo v teh "čudnih" časih še kako potrebuje.«
JAKOB ČUK je med tehniki naša najmlajša pridobitev.
Čeprav je njegov bratranec Matej Kržišnik že lep čas del
radijske ekipe, se na radiu nismo srečali, dokler ga ni sem
pripeljala praksa.
60
»Moja radijska pot se je začela jeseni leta 2017, ko sem
iskal prakso za študij multimedije. Ker sem izbral smer
avdioprodukcija, je bil radio ena od možnosti. Moj prvi
vtis po obisku radia se je izkazal za napačnega, saj se mi je
zdelo, da to delo ne bo zame, a kmalu se je izkazalo, da mi
je služba pravzaprav pisana na kožo.«
A Jakobu radijsko delo še zdaleč ni dovolj. Ves čas namreč
razmišlja, kaj bi se še dalo umestiti v delovni dan. Bodisi si
da opraviti z ozvočenjem bodisi s kitaro, saj je tudi njemu
glasba odlično zavetje. »Zaradi sodelavcev so se v teh nekaj
letih tudi zame pojavile mnoge priložnosti za glasbena
sodelovanja, za katera si nikoli nisem mislil, da se bodo
uresničila. Hvaležen sem za take priložnosti, najbolj pa sem
ponosen na nastop na Gala koncertu Radia Ognjišče, kjer
sem imel priložnost peti in igrati z izjemnimi glasbeniki.
Zame je bila to velika in pomembna izkušnja. Potem
so tukaj še Ritem srca in drugi dogodki, kjer vsako leto
sodelujem …« Ne slišimo ga zgolj na radijskih dogodkih,
pač pa tudi na kakšni poročni slovesnosti. S svojim glasom
namreč očara marsikatero dekle.
In kdaj je bilo njemu najtežje? »Na začetku, saj je vsak nov
začetek zahteven. Množica vseh informacij, ki jih moraš
obvladati, je velika in za to potrebuješ čas. Kmalu stvari
pridejo v kri in delo začneš opravljati brez večjih pretresov,
stres pa se zmanjša. Na začetku ta res ni bil majhen, saj
vsako napako lahko sliši več tisoč poslušalcev.« Jakob o
radijski prihodnosti takole razmišlja: »Želim, da radio
ostane v koraku s časom in se še naprej razvija tako kot do
sedaj. Časi se spreminjajo, zato se moramo tudi mi, hkrati pa
je pomembno, da ostanemo zvesti osnovnemu poslanstvu,
ki tudi po treh desetletjih delovanja ostaja nespremenjeno.«
ANDREJ NOVLJAN je učitelj matematike in
pomočnik ravnatelja, ki ga veseli tudi delo na radiu. »Leta
2006 mi je žena Mateja, ki je že bila del radijske ekipe,
omenila, da na radiu iščejo kandidati za tehnike. Ker so me
od nekdaj zanimali tehnika, zvok in slika, sem se odločil, da
poizkusim. Po dvomesečnem izobraževanju in uvajanju sem
v mesecu avgustu začel samostojno delati na programu.«
Andrej je natančen, stvari rad načrtuje, toda prav
radijsko delo mu vsakokrat daje vedeti, da je treba
tudi improvizirati in se znajti. Kaj mu najbolj ostaja v
spominu, je šlo kdaj posebej za nohte? Pravi, da se najbolj
spominja radijskih počitnic v Primoštenu. »V programu
je bil namreč izlet v Medžugorje. Takrat sem bil edini od
tehnikov v ekipi, Francijeva želja pa je bila, da ob 12. uri
prenašamo mašo iz cerkve v Medžugorju. Ker do takrat na
teren nisem šel nikoli sam, ampak sem bil le v oporo komu
drugemu, je bila ta izkušnja zelo zelo stresna. Povezavo
z Ljubljano mi je uspelo vzpostaviti le nekaj sekund pred
poldnevom s pomočjo Izidorja na telefonski zvezi in prenos
je uspel.« Ponosen je tudi na ostalo terensko delo, ki ga v
teh letih ni bilo malo, večkrat je bil del tehnične ekipe, ko
so poskrbeli za ozvočenje dogodka ali pa tudi za prenos,
pri tem pa našteje Ritem duha, MarijaFest na Ptujski
gori in program s Kredarice. Tudi delo na programu ni
mačji kašelj, še zlasti, če oddajo, ki gre v eter čez nekaj
minut, še pripravljajo. Takrat Andreju srce bije močneje, a
njegov izraz na obrazu tega ne izda, saj se zna obvladati in
zadržati morebiten izbruh. Ko pa govorimo o kolesarstvu,
teku in plavanju ter njegovem priljubljenem triatlonu,
se prav nič ne zadržuje, pač pa lovi minute in sekunde.
Tudi na Štulo kdaj priteče, iz Škofje Loke je to zanj mala
malica. Zato je z veseljem pristopil tudi k dogodkom, kjer
sta bili potrebni vzdržljivost in kondicija. V spominu mu
ostajata zlasti dva: »Srebrna diagonala, ko smo v sklopu
praznovanja 25-letnice radia prekolesarili Slovenijo po
diagonali, in pa projekt Z morja na Triglav, ko smo se ob
robu dneva državnosti oziroma ob 30-letnici samostojne
Slovenije s kolesi podali iz Kopra proti Gorenjski in v dolini
Krme zamenjali opremo. "Razjahali” smo kolesa in si nadeli
planinske čevlje ter se odpravili proti Triglavu.« Ali je šlo
za čisti užitek ali tudi križev pot, Andrej ne izda. Njegova
želja za naprej pa: »Radiu želim, da še naprej sledi svojemu
poslanstvu, da pripravlja oddaje za poslušalce vseh generacij
in interesov.«
61
Foto: Christian Bowen / Unsplash
DR. JOŽE
RAMOVŠ:
»Majhen otrok
potrebuje veliko
časa in stari starši
mu ga lahko
podarimo«
Piše: Mirjam Judež
Kakšno mesto imajo v naši družbi starejši in kako živeti,
da bomo s starostjo dosegli tudi zrelost? O tem in še o
marsičem se je z antropologom dr. Jožetom Ramovšem
pogovarjala Marjana Debevec.
Starejši so v naši družbi postavljeni na rob. Kako vi
vidite njihovo vlogo danes?
»Sem del te družbe in družba 21. stoletja ne ve, kaj početi
s starostjo, kakšen je smisel tega dela življenja. Moj
učitelj dr. Anton Trstenjak je vedno rekel, da je en konec
življenja ponavadi pometen pod preprogo. V preteklosti
je bilo to rojstvo in vse, kar je povezano z njim: spolnost,
porod, štorklje so prinašale otroke … Po vojni v času
spolne revolucije pa je začetek življenja zelo razgaljen,
celo preveč. Spolnost se uporablja za vse mogoče oglase
(za milo, avtomobile … ). Največje število beguncev, ki jih
imamo pri nas, so domači stari ljudje, ki morajo iz svojega
rodnega kraja v daljni neznani kraj v nek dom za starejše,
na odlagališče. 20. stoletje je raziskalo, da je začetek
življenja pomemben: od spočetja, nosečnosti, poroda,
zgodnjega otroštva … Pred dobrimi 100 leti je umrl vsak
drugi otrok, preden je odrasel, umrlo je veliko porodnic,
danes pa skoraj ni umiranja dojenčkov in mamic ob
porodu. Starost je trenutno na obrobju, ampak verjamem,
da bo v nekaj desetletjih dobila mesto, ki si ga zasluži,
mesto, kot ga imata mladost in srednja leta.«
V preteklosti je bilo staranje povezano z modrostjo,
danes ni več tako.
»Stari so bili modreci, a če pokukamo v pravljice,
pregovore, reke, ljudske pesmi …, so bili stari ljudje v
večini čarovnice in hudobni. Ljudje smo eno in drugo:
modri in neumni, dobri in hudobni. Danes se raziskuje
starostna modrost. Starost je čas, ko je treba dozoreti.
Erikson, nemško-ameriški razvojni psiholog, je zelo
raziskoval obdobje po upokojitvi do konca življenja. Kot
mora otrok v prvem letu shoditi, v drugem spregovoriti,
tako mora človek po upokojitvi v zadnji tretjini življenja
integrirati življenje, povezati vse znanje in izkušnje v
celoto. Če se to ne zgodi, če otrok ne spregovori, bo nem,
če ne shodi, bo hrom, če človek v tretjem življenjskem
obdobju ne integrira vseh izkušenj in znanja v eno celoto,
če ne zori, če ne gre v smeri modrosti, je nasprotje tega
gnus in obup. Veliko starih ljudi ne mara starosti.«
Prizadevate si za medgeneracijski dialog. Kako bi ga
lahko bilo v družbi več?
»Dialog je pripovedovanje nečesa, kar drugega zanima, in
poslušanje tistega, kar drug pripoveduje, ki ima izkušnje.
Dialog je ploden, je elipsa, ki se dviga razvojno v spiralo.
Vedno se rodi nekaj novega. Podobno je z dialogom med
generacijami. Vnuki poslušajo dedke, babice, se z njimi
igrajo. S starši vnukov, ki so zelo zaposleni, dialoga ni
veliko, a vseeno pride do njega, ko otroci zbolijo in prosijo
starše za varstvo vnukov. Dialog se vzpostavi tudi ob
izkušnjah. Tisti, ki smo stari 75 let, smo preživeli marsikaj
stresnega in lepega, kar doživljajo 30, 40 let mlajši od
nas. Stari starši samo jamrajo nad vzgojo svojih otrok in
usodo vnukov, v tem pa ne zaznajo nič dobrega. Dokler
na drugem ne zaznam nečesa, kar me navdušuje, dialog ni
možen. Bog ima z ljudmi in svetom dialog, ker je bil takoj
62
Bil sem mentor pri doktoratih, magisterijih, študentom sem
pomagal, da so dobili diplomo. To je mimogrede pozabljeno.
Če sem kot starček pri pešanju, ki me zdaj čaka, dober,
hvaležen učitelj tistim, ki mi pomagajo, me oskrbujejo, ki mi
bodo menjali plenice, me hranili, potem sem mentor, učitelj
v pomembnejših lastnostih človeštva. To so empatičnost,
solidarnost in srčna dobrota.
Foto: ARO
na začetku navdušen. Rekel je: To je dobro. Pri človeku, ki
ga je ustvaril, je rekel: To je pa res dobro. Dialog se začne,
kadar pri drugem zavestno usmerim pozornost na tisto,
kar me vsaj malo navdušuje.«
Zakaj je tako dragocen odnos med starimi starši in vnuki?
»Biološka genetika preskakuje eno generacijo. Pri vnukih
se pojavijo lastnosti starih staršev. Ta zgodba ni samo
biološka. Biološko, duševno in duhovno, vse je med seboj
povezano, vse je en svet, ki je bil ustvarjen in se skupaj
razvija. Med vnuki in starimi starši je nekaj pomembnega
za človeško zorenje obeh. Eni in drugi imajo nekaj, kar
lahko drugim dajejo. Stari starši, če normalno živimo,
imamo ogromno časa. Ena glavnih zablod tretje generacije
je, da nima časa. Imamo čas. Več kot pol budnega časa smo
prej dali službi, ko službe ni več, s tem časom razpolagamo
sami. Majhen otrok potrebuje veliko časa. Star človek čas
ima in ga mora nekam smiselno dati, sicer gnije. Srednja
generacija je prezaposlena, nima časa, vnukom pa ga stari
starši lahko podarimo, si zanje vzamemo čas – v miru.
V starosti zorijo čustva. Pamet ne toliko, saj ne sledimo
informacijam, pozabljamo … Večja notranja doživljajska
stabilnost je, če star človek zori. Otrok stabilnost zelo
potrebuje. Otrok v prvem letu potrebuje trdna tla, da
bo shodil, potem pa vse bolj potrebuje zrela čustva. Če
se človek integrira v celoto, da je preteklost imela svoj
smisel z dobrim in hudim, se vse počasi harmonizira,
uglašuje, dopolnjuje, kar doživljamo v starosti. Otrok,
mladostnik, pubertetnik potrebuje, čeprav od daleč, trden
svetilnik, da je življenje brezpogojno smiselno. Če začne
človek doživljati, da se življenje počasi uglašuje, otrok,
mladostnik to čuti, vidi, čeprav o tem ne govori.«
S starostjo je neizogibno povezano tudi trpljenje,
ki ga ljudje v zadnjem življenjskem obdobju težko
sprejemamo.
»Brez trenja, brez upora ni nič. Pri človeku je na
psihosocialni in duhovni ravni to trpljenje. Trenje pri
razvoju, pri gibanju ... je potrebno in nepotrebno. Nikoli
niso ljudje z veseljem sprejemali toliko trpljenja, kot ga
danes. Vsak trening: šport, fitnes, kolesarjenje … To je
»matranje«, sploh, ko gre za poklicne športnike. Trpljenje
tam, kjer vidimo smisel dogajanja, razvoja, sprejemamo z
lahkoto. Trpljenje nam pomaga dosegati cilje. S starostjo
pridejo bolezni, bolezen pa je trpljenje. Kakšen je smisel,
kaj dosežeš s tem trpljenjem, ko pešaš? Kaj dosežeš, ko
spremljaš umirajoče? Tega odgovora naša kultura nima.
Tudi verska, duhovna kultura, ki ima konstanten odgovor,
skozi tisočletja enak, da je to pač Božja volja, nima vtičnice
v sodobni svet. Drugi vatikanski koncil je zapisal, da je
tako velik prepad med verovanjem, ki ga izpovedujemo,
in med vsakdanjim življenjem v družini, službi, družbi,
največje krivoverstvo današnjega časa. Če hočemo dojeti
smisel trpljenja ob starostnem pešanju, moramo dojeti
današnjega človeka. Tam, kjer vidimo smisel, z veseljem
brez napora trpljenje sprejemamo, kjer smisla ne vidimo, pa
ne. Treba je najti človeški antropološki smisel starostnega
pešanja in smisel medsebojne solidarne pomoči, oskrbe.
Če srednja in mlada generacija ne oskrbuje otrok, bolnih
in ostarelih, onemoglih, ne razvija empatije, solidarnosti,
ljubezni, pomoči, dobrote, ker se ta ne razvija kognitivno
s pridiganjem, predavanjem, branjem, pisanjem,
poslušanjem, gledanjem TV, ampak samo v praksi: pri
pomoči otroku, ki potrebuje veliko pomoči, pri pomoči
bolnemu, ostarelemu.
Otrok, mladostnik, pubertetnik potrebuje,
čeprav od daleč, trden svetilnik, da je
življenje brezpogojno smiselno. To čuti,
vidi, čeprav o tem ne govori.
Zakaj gre danes toliko zakonov narazen?
Ker ne razvijamo empatičnosti, solidarnosti v praksi. Ne
pri otrocih, ki jih je dvakrat manj kot nekoč, ne pri starih,
ker sami ne sprejemamo starih ljudi in svojega pešanja
kot smiselnega, zato tudi mladi in srednja generacija
ne vidi tega smisla. Bolje je človeka evtanazirati. To je
rešitev, ko ne vidimo naravnega, antropološkega smisla.
Tudi trpljenje mora iti vzporedno z vsem drugim
tehnološkim razvojem. Če ne, je človek glede pogleda
na staranje v srednjem veku, na področju gospodinjstva,
gospodarstva je pa z elektronsko tehnologijo v letu 2023.
Gre za prepad. Tu nas čaka v prihodnje veliko dela. Bil
sem mentor pri doktoratih, magisterijih, študentom sem
pomagal pri nečem, kar je pomembno v življenju, da so
dobili diplomo. Vendar je to mimogrede pozabljeno.
Če sem kot starček pri pešanju, ki me zdaj čaka, dober,
hvaležen učitelj tistim, ki mi pomagajo, me oskrbujejo, ki
mi bodo menjali plenice, me hranili, potem sem mentor,
učitelj v najbolj pomembnih lastnostih, ki jih človeštvo
ima. To so empatičnost, solidarnost in srčna dobrota. Ta
odloča o kakovosti sožitja v zakonu, družini, o uspešnosti
sodelovanja v službi.«
63
NA POTI K NARODNI SPRAVI
Optimistično naprej,
a le, če bomo bolj enotni o naši preteklosti
Našo prihodnost
moramo začeti
pisati skupaj.
Ob evropskem dnevu spomina na žrtve vseh totalitarnih
in avtoritarnih režimov je vodstvo NSi pred Spomenikom
žrtvam vseh vojn položilo venec, predsednik NSi Matej
Tonin pa je izrazil upanje, da se Slovenci bolj poenotimo
glede naše preteklosti in osnovnih civilizacijskih norm. V
izjavi za javnost je predsednik NSi spomnil na znano misel,
da so srečni narodi soglasni glede preteklosti, imajo pa
različne poglede na prihodnost. »Morda ravno to manjka
slovenskemu narodu - da bi bili usklajeni in soglasni glede
preteklosti in bi se strinjali o osnovnih civilizacijskih normah.
Totalitarni režimi so na našem ozemlju pustili številne žrtve,
dolžnost naše generacije pa je, da vse te mrtve pokopljemo,«
je svoje prepričanje izrazil Tonin.
Po mnenju predsednika NSi je tudi pomembno, da se
slovenski narod poveže in poenoti: »Ob ujmah se je pokazalo,
kako močni smo lahko, če smo povezani in enotni. Tega bi
si želel tudi na področju odnosa in pokopa vseh mrtvih. Ta
list naše zgodovino je potrebno obrniti, našo prihodnost pa
moramo začeti pisati skupaj, z dobrimi željami in smelimi
načrti za prihodnost.«
Ob robu spominskega dneva je Inštitut dr. Janeza Evangelista
Kreka v Ljubljani priredil tudi okroglo mizo z naslovom Na
poti k spravi. Gostje dogodka so bili nekdanji predsednik
republike Borut Pahor, zgodovinar in član vladne komisije
za prikrita grobišča dr. Mitja Ferenc ter zgodovinar in član
sveta Študijskega centra za narodno spravo dr. Aleš Maver.
Moderatorka dogodka Katja Berk Bevc je v jedro razprave
postavila znano izjavo SAZU, da smo Slovenci razvili dva
različna pogleda na dogodke v času druge svetovne vojne
in po njej. Posledično imamo kot narod razklan zgodovinski
spomin na eno ključnih obdobij slovenske preteklosti z vsemi
negativnimi posledicami.
Gostje so v razpravi izpostavili, da Slovenci v primerjavi
z drugimi narodi v Vzhodni in Srednji Evropi nekoliko
izstopamo po tem, da smo v 30 letih svoje državnosti
postavili nekatere spravne mejnike, a smo še daleč od tega,
da bi bili enotni o dogodkih naše polpretekle zgodovine.
Dr. Mitja Ferenc je ob tem dejal je bilo v treh desetletjih
porabljene veliko preveč energije za prepričevanje oblasti,
naj omogoči delo in postopke za odpravo pietetnega,
humanitarnega in civilizacijskega dolga iz preteklosti. Ko
so po šokantnem odkritju Hude jame dela z iskanjem
in raziskovanjem prikritih grobišč zastala, je dr. Ferenc
spomnil na pomemben zakon o prikritih grobiščih in
pokopu žrtev iz leta 2015, ki je nastal na pobudo NSi in
takratne predsednice stranke Ljudmile Novak in je omogočil
nadaljevanje dela komisije. Zgodovinar dr. Aleš Maver je
izpostavil dejstvo, da se slovenska zgodovinska stroka o
vseh zgodovinskih dogodkih ni poenotila. Kot je dejal, se mu
zdi celo nasprotno – razvoj razumevanja preteklih dogodkov
je šel v nasprotno smer, saj je bilo skupnega pogleda na te
teme v prvem desetletju slovenske samostojnosti več, kot ga
je danes. V zadnjih desetih letih pa se je število tistih področij,
ki so spet sporna, celo povečalo. Tako se po njegovi oceni
paradoksalno spet vračamo k osnovnemu vprašanju, in
sicer, kdo je kriv za izbruh narodne tragedije oz. državljanske
vojne na Slovenskem?
Naročnik: NSi
Tudi letos
smo dan
državnosti
praznovali s
poslušalci v
Arboretumu
Piše: Tanja Dominko | Foto: Rok Mihevc
»Slovenija, vse najboljše za te!« smo zapeli 25. junija letos v Arboretumu in državo ter našo domovino počastili
v prekrasnem okolju med vrtnicami, drugim cvetjem in zelenjem. Razveselili smo se tudi vseh Prijateljev Radia
Ognjišče in drugih zvestih poslušalcev, ki so se odločili praznovati skupaj z nami. Pred mašo je pomožni škof
Anton Jamnik najprej blagoslovil kip sv. Terezije Deteta Jezusa v naravni velikosti v vrtu vrtnic, ki nosijo imena po
svetnikih in papežih.
V čudovitem vremenu in pod senco košatih dreves se
je v odličnem vzdušju zbralo približno 1500 ponosnih
državljanov in državljank Slovenije. Videli smo lahko
družine, ki so si svoj prostorček uredile na tleh, in tekajoče
otroke, ki so upanje za prihodnost naše domovine. Škof
Jamnik je v začetku svete maše najprej obudil svoje
spomine na težke tedne pred 32. leti. »Že prej je prišel
predsednik parlamenta France Bučar k nadškofu. Bila
sta sošolca in mu je rekel: 'Naredite vse, kar je mogoče.
Naslednji dan bo namreč bombni napad na Ljubljano in
na nekatera druga mesta v Sloveniji.' Potem smo pošiljali
telegrame na vse konce sveta, od papeža Janeza Pavla II., ki
je bil velik prijatelj nadškofa Alojzija Šuštarja, švicarskemu
predsedniku, nemškemu kanclerju, potem v Avstrijo, drugod
po svetu, v Argentino, Avstralijo … «
Škof Jamnik je dejal, da se takratni nadškof Alojzij Šuštar
ni bal, pač pa je izražal veliko zaupanje v Boga: »Predvsem
misel, ki je bila tudi danes zapisana v evangeliju, ne bojmo
se. Če zaupamo v Boga, stvarnika zgodovine, potem se
resnično nimamo česa bati, na nas pa je, da Jezusa povabimo
v svoje življenje. Da molimo, prejemamo zakramente, smo
pri sveti maši.«
Vse navzoče je povabil, da se ponovno ponosno zavedo
svojih krščanskih korenin, iz katerih je zrasla zamisel
Evropske unije: »Krščanstvo je dalo vzgonskega vetra
evropskemu duhu, ustvarjalnosti, sožitju, solidarnosti,
dostojanstvu človeškega življenja, od spočetja do takrat, ko
nas Stvarnik življenja pokliče k sebi, ne da nas nekdo drug
zbriše s tega sveta oziroma se nas želi znebiti.«
Po maši je sledil odličen koncert Godbe Domžale pod
vodstvom dirigenta Gregorja Vidmarja, akademskega
glasbenika in profesorja klarineta, ki je sicer zaposlen
v Orkestru Slovenske vojske. V zadnjih 20 letih so
domžalski godbeniki nastopili na številnih tekmovanjih,
se z odličnimi rezultati postavili ob bok najboljšim
slovenskim pihalnim orkestrom in dokazali, da poleg
izjemne popularnosti sodijo med pet najboljših godb v
Sloveniji. Slišali smo nekaj »poskočnic«, pa tudi motivov
iz filmske glasbe in pop uspešnic, ki jih je v lep šopek
povezal voditelj Robert Božič. Godba bo prihodnje leto
praznovala že 140 let obstoja in prav veseli smo, da smo
ji lahko prisluhnili v tako lepem ambientu Arboretuma
Volčji Potok.
Pomožni škof dr. Jamnik
je blagoslovil kip sv.
Terezije Deteta Jezusa v
naravni velikosti v vrtu
vrtnic blizu vhoda v park.
Sv. mašo je škof Jamnik
daroval v senci krošenj
dreves. Ljudsko petje
je vodila naša Manca
Hribar.
65
Foto: Aurelie Luylier / Pixabay.com
Smeh je pol zdravja! Priljubljena rubrika je v radijskem programu vsak dan ob 5.45, ponovimo pa jo ob 12.55 in
okrog 16.15. Možgančke krepite in ljudi okrog sebe razveselite, če vsaj kakšno od spodnjih šal komu poveste naglas.
Konec je blizu
Župnik in mežnar stojita ob vaški
cesti in zabijata v tla tablo z napisom:
Konec je blizu! Obrnite se, dokler še
ni prepozno!
Mimo pridrvi avto, voznik skozi
okno zavpije: »Pustita ljudi pri miru,
vidva, verska fanatika!«
Čez nekaj trenutkov se zasliši
cviljenje zavor in nato glasen pljusk.
Mežnar se obrne k župniku: »Mislim,
da bi bilo bolje, če bi preprosto
napisala: Most je podrt.«
Omejitev hitrosti
Policist ustavi avto, ki pridrvi 200
km/h, omejitev pa je 40:
»Ali niste videli table z omejitvijo
hitrosti?«
Voznik: »Kako neki! Pri tej brzini?«
Izgubljeni
Jezus se je sprehajal po Sloveniji in
zašel na Gorenjsko. Med potjo je
srečal Janeza in ga vprašal:
»Mi lahko poveste, kako pridem do
Kranjske Gore?«
»Lahko, samo plačajte mi stotaka za
informacijo!«
»Janez, Janez, ti nikoli ne boš prišel v
nebesa!«
»Ti pa ne v Kranjsko Goro,« mu je
vrnil Janez.
66
Dobro kuha
Župnik: »Janezek, ali pri vas doma
molite pred kosilom?«
»Ne, moja mama dobro kuha.«
Klepetava žena
Voznika je zaustavil policist in mu
rekel: »Ali niste opazili, da je omejitev
hitrosti na 30 km/h, vi pa vozite 50
km/h?«
»Ne, ne bo držalo, jaz sem peljal 40
km/h!« je rekel voznik.
»Ne, ne, ti si peljal 60 km/h!« se je
oglasila njegova žena, ki je sedela
poleg njega.
»Prav tako vas bom kaznoval, ker
vam ne dela zadnja luč,« je nadaljeval
policist.
»Oprostite, toda jaz nisem vedel, da mi
zadnja luč ne dela,« pristavi voznik.
»Kako da ne?« se je oglasila njegova
žena. »Že teden dni te opozarjam, da
zamenjaj žarnico, ti pa nič!«
»Prav tako boste plačali kazen, ker
niste pripeti z varnostnim pasom!« je
spet rekel policist.
»Saj sem ga vendar odpel takrat, ko ste
me zaustavili,« je protestiral voznik.
»Ni res!« se je spet oglasila njegova
žena. »Ti se nikoli ne pripenjaš!«
»Zdaj pa že utihni!« se je mož zadrl na
svojo ženo.
»Ali vaš mož vedno tako vpije na vas?«
je policist vprašal voznikovo ženo.
»Ne, ne, samo takrat, ko je pijan!«
Traja dlje
Gost v restavraciji se pritoži: »Gospod
natakar, že desetkrat sem naročil
dunajski zrezek!«
Natakar: »Veste, pri večjih količinah
traja nekoliko dlje.«
Predavanje
Policist zaustavi pijanca ob 4. uri
zjutraj.
»Kam pa vi greste?«
»Na predavanje,« odgovori pijanec.
»Ne delajte se norca iz mene. Kdo ima
predavanje ob taki uri?«
»Moja žena.«
Diplomatski odgovor
»Dragi, ali sem še vedno tako čedna kot
pred dvajsetimi leti?«
»Seveda si, ljubica. Samo da danes
potrebuješ za to več časa!«
Od nekje ga poznam
Dva policista se sprehajata po cesti. En
zagleda na tleh ogledalo, ga pobere, se
pogleda vanj in reče: »Poglej, poglej,
tega človeka pa že od nekod poznam.«
Ogledalo vzame še drugi in odgovori:
»Tudi meni se zdi znan! Najbolje, da
neseva to sliko komandirju.«
Komandir vzame ogledalo in vzklikne:
»Seveda poznam tega človeka! Pri
frizerju vedno sedi nasproti mene!«
VABLJENI V SPECIALIZIRANO PRODAJALNO Z
MEDICINSKIMI PRIPOMOČKI LL VIVA
LL Viva je sodobna specializirana
prodajalna z medicinskimi pripomočki,
zdravili brez recepta ter drugimi
izdelki za ohranjanje zdravja in
dobrega počutja, ki so namenjeni vsem
starostnim skupinam:
EN PRAVI
NASVET JE
DOVOLJ
• pripomočki za pomoč starejšim
pri vsakdanjih opravilih,
• pripomočki za gibalno ovirane osebe,
• ortopedska obutev,
• opornice,
• diagnostični testi,
• izdelki za oskrbo poškodb in ran,
• kozmetični izdelki in izdelki za
osebno nego,
• izdelki za odpravljanje oziroma lajšanje težav,
povezanih z boleznimi sodobnega časa.
• brezplačne meritve in svetovanja:
analiza stopal, pregled lasišča in kože
na obrazu, merjenje venskega pretoka in
mineralne kostne gostote, idr.
Pripomočki na naročilnico
10% popust za upokojence
vsak 1. in 2. delovni dan v mesecu.
Več na www.llviva.si
Zavod za zdravstveno
zavarovanje Slovenije
www.zzzs.si
Zdaj tudi kot spletna trgovina
www.llviva.si
LL VIVA PRISOJNA
Prisojna ulica 7, Ljubljana
T: 01 230 61 54
LL VIVA POSTOJNA
Tržaška cesta 59, Postojna
T: 05 630 18 41
LL VIVA IDRIJA
Lapajnetova ulica 61, Idrija
T: 05 374 38 24
LL VIVA LITIJA
Ljubljanska cesta 3, Litija
T: 01 723 36 89
LL VIVA KRANJ
Kidričeva cesta 2, Kranj
T: 04 201 48 50
Zdravil brez recepta ni na voljo.
LL VIVA BREZOVICA
Tržaška cesta 495,
Brezovica pri Ljubljani
T: 01 230 62 00
Območja pokrivanja naših odkupovalcev:
Območna
enota Bled
(Bohinj in
Pokljuka)
Tomaž Markelj
041 718 990
tomaz.markelj@ggbled.si
Zanesljivi in
zvesti partnerji
slovenskega
gozdnega
posestnika pri
odkupu lesa
Z odkupom
lesa pokrivamo
celotno
Slovenijo
Redna
plačila
Naši odkupovalci
lesa vam bodo
odgovorili na vsa vprašanja
v zvezi z optimalno prodajo
vašega lesa. Vabimo vas, da se
glede na lokacijo, kjer imate
razpoložljiv les za prodajo,
obrnete na naše
odkupovalce lesa.
Območna
enota Bled
(Jesenice)
Območna
enota Bled
in Kranj
Območna
enota Bled
in Kranj
Območna
enota Nazarje
(Tuhinjska
in Zadrečka
dolina)
Območna
enota Nazarje
(Savinjska
dolina)
Območna
enota Nazarje
(Zgornje
Savinjska
dolina)
Blaž Klinar
051 305 347
blaz.klinar@ggbled.si
Bojan Novak
041 950 292
bojan.novak@ggbled.si
Matej Kordež,
dipl. inž. gozd.
041 397 428
matej.kordez@ggbled.si
Gregor Zamernik,
dipl. ekon.
031 464 742
gregor.zamernik@ggbled.si
Branko Brunet
051 678 093
branko.brunet@ggbled.si
Urban Kopušar,
dipl. inž. gozd.
070 744 517
urban.kopusar@ggbled.si
Območna
enota Slovenj
Gradec
Območna
enota Ljubljana
(Ljubljana,
Vrhnika,
Domžale in
Škofljica)
Območna
enota Ljubljana
(Litija in
Zagorje)
Območna
enota Tolmin
in Sežana
Območna
enota
Postojna
Območna
enota Maribor,
Celje in Murska
sobota
Robert Uršej, dipl. inž. log.
030 322 338
robert.ursej@ggbled.si
Blaž Mihovec
070 897 817
blaz.mihovec@ggbled.si
Matej Hafner,
dipl. inž. gozd.
040413 120
matej.hafner@ggbled.si
Blaž Carli
041 535 677
blaz.carli@ggbled.si
Aljaž Kresevič
040 870 029
aljaz.kresevic@ggbled.si
Florijan Drofenik
070 753 053
florijan.drofenik@ggbled.si
Območna
enota
Maribor
(Podvelka,
Ruše,
Slovenska
Bistrica)
Območna
enota
Novo
mesto
Matic Detiček
041 389 113
matic.deticek@ggbled.si
Zdravko Vidic,
univ. dipl. inž. gozd.
051 303 981
zdravko.vidic@ggbled.si
Franci Repar
051 212 173
franci.repar@ggbled.si
Robert Zajc,
dipl. inž. gozd.
041 900 775
robert.zajc@ggbled.si
Rok Mušič
040 265 056
rok.mušič@ggbled.si
Gozdno gospodarstvo Bled d.o.o., Ljubljanska cesta 19, 4260 Bled
Tel: 04 575 00 00 E-pošta: ggbled@ggbled.si www.ggbled.si