Sie wollen auch ein ePaper? Erhöhen Sie die Reichweite Ihrer Titel.
YUMPU macht aus Druck-PDFs automatisch weboptimierte ePaper, die Google liebt.
A koncept eljárásainak (a strukturalista szemléletnek) megfelelően a képek viszonyrendszereket,<br />
képleteket jelenítenek meg: azonosítás, tükrözés, sokszorozás,<br />
ellentétek (például átlátszóság-átlátszatlanság, kint és bent, síkbeli és térbeli, stb.).<br />
Bódy Gábor ösztönzésére Tükrözés/Tükröződés címmel 1976-ban filmet forgat,<br />
ahol mozgó kamerával mutatja be ugyanezeket a struktúrákat. 6 Utolsó sorozatain<br />
a film egyes kockáit elválasztó fekete sávot is a kompozíció részévé teszi, így újabb<br />
képsíkot von be az értelmezés körébe.<br />
<strong>Birkás</strong> következő fotósorozatán (Kép és nézője, 1977–79) megjelenik az esztétikai<br />
háromszög harmadik sarokpontja, a befogadó. A nézők (<strong>Birkás</strong> barátai, művész-ismerősei,<br />
tanítványai) a művészt helyettesítő modellek, akik a falakon függő képpel,<br />
a régi művészettel igyekeznek valamilyen viszonyba kerülni. A kísérlet egyre inkább<br />
a kudarc, helyenként a paródia irányába halad: a hetvenes évek öltözékét<br />
viselő, a képek előtt pózoló figurák (a „valódi” emberek) nem lépnek interakcióba<br />
a falon függő, „komoly” művészettel, sőt, egyenesen hátat fordítanak neki<br />
(Orsi a múzeumban, 1977). Más képein ettől eltérő szituációt teremt <strong>Birkás</strong>. A kép<br />
közepe előtt, háttal álló figura mintegy belekerül a kép terébe: a szűkebb kivágás csak<br />
a festményt, illetve az előtte álló figura fejét, vállát fogja be. Itt a két elem (a keretezett<br />
festmény és a figura) egyetlen, új képpé ötvöződik.<br />
<strong>Birkás</strong> – eredeti érdeklődésének megfelelően – párhuzamosan tanulmányozza<br />
a portré, illetve a festői (ön)arckép témáját is. 1977 és 1978 között készül a K. F.<br />
sorozat (250 felvétel K. F.-ről, mintegy 170 nagyítás). A karakteres arcú férfit fehér<br />
vagy fekete háttér előtt, stúdiumszerűen, változó megvilágításban fényképezi.<br />
A fej csaknem teljesen betölti a képet, a világítás plasztikus, az arckifejezés képről<br />
képre, de csak árnyalatnyira változik. Az arc nem fejez ki heves érzelmeket, a kép<br />
tárgyilagos. De melyik a férfi valódi arca? Miben ragadható meg a portré lényege?<br />
A képek együttese többet jelent, mint egyetlen portré; a sokszorozás új minőséget<br />
ad a műnek. 7 Ez a felismerés, és az itt megjelenő elemi képszerkezet már a nyolcvanas<br />
évek „Fej”-festményeit előlegezi.<br />
Az 1977–78-as önarckép-sorozata, az Önarcképfestés kamerával a múzeum-művészet-művész-analízis<br />
folytatása: a művész-szerep vizsgálata. „Romantikus-kontrasztos<br />
fényhatásokban, ecsettel, palettával kezében, kissé hunyorító szemmel,<br />
expozícióként ki-kitekintve […] Ez a <strong>Birkás</strong> öniróniájától nem mentes szerepgyakorlat<br />
– szerepkeresés és szerepdestrukció – azt szeretné provokálni, tetten érni,<br />
hordozza-e ez az arc azt a bizonyos fényt, amit a már az örökkévalóság honába<br />
lépett, a művészettörténet által »engedélyezett« és hitelesített legnagyobbaké?” 8<br />
<strong>Birkás</strong> itt a klasszikus festői önarckép-ikonográfiát használja, mely az adott művészettörténeti<br />
pillanatban és a fényképezés technikájával megvalósítva nem értelmezhető<br />
másként, csak üres (?) formaként, idézetként, utalásként. E mű párja<br />
az 500 Önarckép című, művészeti albumból kireprózott, majd egymásra nagyított<br />
festői önarcképek sorozata. Az egymásra másolás, rétegezés technikájával készül<br />
a Rembrandt fantomja is (1977), összesen 65, Rembrandt önarcképeiről készített<br />
repró egymásra nagyításával. A sötét háttérből egy elmosódott arc-esszencia –<br />
Rembrandt festői „szelleme”, önarcképeinek összegzése – dereng elő egy, a széleitől<br />
befelé sűrűsödő struktúra gyújtópontjában.<br />
Önacképfestés kamerával / Selbstbildnismalen mit<br />
einer Kamera<br />
1977–78<br />
fekete-fehér fénykép / schwarz-weiß Fotografie<br />
____________<br />
6 Tükrözés/Tükröződés. Balázs Béla Filmstúdió,<br />
35 mm, színes, 8 min.<br />
7 Erről: Antal István: A fotó hangjai. <strong>Birkás</strong><br />
Ákos kiállítása. Liget Galéria, 1988. szeptem-<br />
ber 8–23. Fotó 1988/12, 544–547.<br />
8 Gyetvai Ágnes: A Föld szelleme. <strong>Birkás</strong> Ákos<br />
festőművész műhelyében, Művészet<br />
1983/december, 19.<br />
9 <strong>Birkás</strong> Ákos: Halljátok ezt a hangot? Toldi<br />
Fotógaléria, 1981. november 10–30.<br />
10 Fejek, 28.<br />
11 Fejek, 28.<br />
12 Ki az áldozat? Ki a tettes? és Mi a teendő?<br />
Elhangzott: Rabinec, 1982. december 17.<br />
Közölve: www.artpool.hu/Al/al01/Birkas1.<br />
html<br />
13 Fejek, 28.<br />
Keleti hegyvidék 3 / Berglandschaft Ost 3<br />
1984<br />
olaj, vászon / Öl auf Leinwand<br />
200×134 cm<br />
Fej / Kopf 1<br />
1984<br />
olaj, vászon / Öl auf Leinwand<br />
200×140 cm<br />
Guggenheim Museum, New York<br />
<strong>Birkás</strong> 1979 körül a Fényképészeti Lapokban publikálja, illetve a Toldi Fotógalériában<br />
9 állítja ki azokat a képeit, melyeket kis amatőr géppel, vakuval, válogatás nélkül<br />
készít, és melyeket szövegbuborékokkal kiegészítve sajátos, abszurd képregénybe<br />
rendez. Ezek és ekkoriban megjelenő szövegei jelzik telítődését a fényképezéssel –<br />
voltaképpen a művészeti önvizsgálattal, a szubkultúrával, a visszhang nélküli<br />
„zugművészkedéssel”. Az „összenyomott rugó” ki akar pattanni: „határozottan az<br />
volt az érzésem, hogy itt egy nagyobb tér van, mint amit kihasználunk”. 10<br />
„Én mindig is festő akartam lenni”<br />
Új festmények a nyolcvanas évek elejétől 1986-ig<br />
<strong>Birkás</strong> a hetvenes évek végére szűknek érzi nem csak a konceptuális művészet nyújtotta<br />
eszközöket, de a bemutatkozási, kiállítási lehetőségeket is. Az 1979 körül született<br />
egyes munkái, vázlatai a korábbi konceptuális korszak lezárói és az útkeresés<br />
dokumentumai. A nyolcvanas évek legelején fél évet tölt az Egyesült Államokban,<br />
ami felszabadító erővel hat rá. „Alapvető élményem a nagy térről: az emberi és a<br />
ténylegesen nagy térről. […] És akkor a csillagos ég alatt visszagondoltam a kis fotós<br />
fiókra, és azt mondtam, hogy ez nem stimmel. Hogy nemsokára meghalok és az<br />
élet rövid, és épkézláb mozdulatokat kell csinálni.” 11 A hetvenes évek önkorlátozó,<br />
„öncsonkító” korszakával való szakítást elméletileg is megalapozza: nagy visszhangot<br />
keltő előadásokat tart, ahol a (neo)avantgarde végét, kifulladását tételezi.<br />
„Az a művészet, amelyik a maga idejében nem kap nyilvánosságot, az a művészet<br />
nincs” 12 – jelenti ki, és a művészeti intézményrendszer (valamint a művészet mint<br />
intézmény) átalakításában látja a lehetséges kiutat. A folyamat párhuzamos az új<br />
kép, az új festészet nemzetközi térhódításával. <strong>Birkás</strong>, aki ebben a mozgalomban<br />
találja meg a kibontakozási lehetőséget, Magyarországon nemcsak cselekvő részese,<br />
de Hegyi Lóránd mellett egyik elméleti megalapozója az országonként más és<br />
más kifejezéssel leírt új festészet („new painting”, „heftige Malerei”, illetve „új szenzibilitás”,<br />
„transzavantgárd” stb.) megjelenésének és elterjedésének.<br />
<strong>Birkás</strong> előbb a galéria-rendszer magyarországi megteremtését célzó Rabinec galériában,<br />
majd a festészeti új hullámot bemutató úgymond „hivatalos” – valójában a<br />
művészeti intézményrendszerben megjelenő, egyes friss szemléletű szakembereknek<br />
köszönhető – kiállításokon (Frissen festve 1984, Új szenzibilitás 1985) állíthatja<br />
ki új képeit, amit az 1986-os Velencei Biennálén való szereplés tetőz be. A nyolcvanas<br />
évek elején tehát nagy energiák összpontosításával próbál kitörni a belterjes<br />
szituációból, az „underground” művész szerepköréből, hogy ismét a festészethez, de<br />
ezúttal mint a legaktuálisabb kifejezésmódhoz nyúljon. Egyes kritikák az ebben az<br />
időszakban született festményeit „programműnek”, „szellemi provokációnak” vagy<br />
hovatovább „színes álarcnak” értékelik. A művek fogadtatása tehát (mint ahogy az új<br />
festészet egészének magyarországi recepciója, napjainkig) ambivalens: „Az úgynevezett<br />
»nemhivatalos« művészet képviselői – művészek, elméleti emberek – jórészt<br />
mély ellenszenvvel nézték, mit művelek.” 13 Mások, mint például Erdély Miklós, tágabb<br />
összefüggést adtak a jelenségnek: „A new painting-ben is mindig a szabad mozdulatokat<br />
kell keresni, az előzményekhez képest, önmagához képest. Egy művésznek ön-<br />
12 13