You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
Tot us ho creieu! -intervingué l'incrèdul-, sembleu nens!<br />
Doncs t'ho pots ben creure, diuen que és com un vidre on es veu com un cinema en petit.<br />
I ho podrà tenir tothom?<br />
Tothom que tingui peles; aquestes coses, si són veritat, són només per als rics -altra volta<br />
l'incrèdul hi deia la seva.<br />
Sigui com sigui, jo us dic que aviat es podrà veure la televisió. Ho he llegit a La<br />
Vanguardia, i sembla que serà ben aviat.<br />
Cadascú se'n feia una idea. Per a mi era pura fantasia. Encisat com estava del cinema,<br />
m'imaginava que podria veure-hi totes les pel·lícules, especialment les de ciència-ficció,<br />
que eren les que més m'agradaven. Ben aviat, i potser a casa meva, podria conviure amb<br />
l'home invisible, Superman, extraterrestres de tota mena i viatjar pel món sense moure'm de<br />
la cadira. N'hi havia que somniaven veure futbol, i d'altres, toros, i sentir i veure els seus<br />
cantants favorits. Ens crèiem que, efectivament, veuríem la televisió i cadascun, des del<br />
desig, es feia la seva pròpia programació. Tots plegats vam baixar de sobte del nostre núvol<br />
quan algú va fer:<br />
Aquell brètol del "Quico l'americano" tenia raó!<br />
Es va fer un silenci en el qual podia veure's ridiculitzat el tarannà d'una gent que sentia la<br />
seva ignorància com una ferida. Aquells qui es fotien del pobre "Quico" ara s'il·lusionaven<br />
com nens petits amb allò de què, quan ell els en parlava, no li volien fer cas. Per als veïns<br />
del barri, la saviesa i el poder anaven de bracet i que el més desgraciat de nosaltres fos<br />
alhora un dels més cultes no era cosa que es pogués admetre sense cap oposició. Per això<br />
algú va intervenir per a salvar tothom:<br />
Ben segur que la nostra televisió no serà com la que ell deia. En pot haver sentit parlar, però<br />
veure-la, ca!, no crec pas que hagi vist res més enllà d'una ampolla buida de vi.<br />
Eren tres quarts de cinc de la tarda i a l'escola plegàvem a les sis. <strong>El</strong> mestre era un fervorós<br />
seguidor del F.C. Barcelona. A la plaça del Pilar s'hi havia instal·lat un televisor en una<br />
botiga d'electrodomèstics. Donaven la final de la Copa de S.E. <strong>El</strong> Generalísimo, i tot plegat<br />
era massa atractiu per a continuar la classe.<br />
<strong>El</strong> mestre ens va permetre sortir abans i va responsabilitzar els més grans que vigilessin els<br />
petits fins a les sis, de manera que vam anar corrents a veure el nostre primer partit de<br />
futbol televisat i el primer televisor. <strong>El</strong> mestre no venia perquè uns amics seus havien<br />
comprat l'aparell i ell veuria el partit a casa seva.<br />
La plaça del Pilar era mig plena de gent, principalment homes que s'arraulien al voltant d'un<br />
aparell penjat a uns tres metres de terra i en el qual, amb el contrallum de la tarda, gairebé<br />
no es veia res. <strong>El</strong>s jugadors eren taques blanques o negres, petites i que es movien sense<br />
ordre aparent. <strong>El</strong> locutor hi posava tot l'èmfasi que la visió no permetia.<br />
La majoria eren del Barça i els pocs del Madrid van estar molt contents perquè es van endur<br />
la Copa. Un company d'escola més petit que jo, devia tenir 6 o 7 anys, em preguntava com<br />
era que els jugadors no ensopegaven amb aquelles barreres blanques. Vaig tardar una bona<br />
estona per a explicar-li que aquelles línies eren pintades al terra del camp. No sé pas si el<br />
vaig convèncer, però vaig comprovar que aquell aparell havia exercit un fort impacte en<br />
cadascun de nosaltres.