Dinko Å imunoviÄ
Dinko Å imunoviÄ
Dinko Å imunoviÄ
You also want an ePaper? Increase the reach of your titles
YUMPU automatically turns print PDFs into web optimized ePapers that Google loves.
<strong>Dinko</strong> Šimunović: Izabrane pripovijesti<br />
Silazili smo tom oputinom gorskom, no kako je bila strma i neravna, prestali smo pjevati<br />
te bismo samo kadikad uskliknuli, zavikali, kad već ne bismo mogli obuzdati unutarnju<br />
radost.<br />
- Hoje, hoj!... Aoh, goro ej!<br />
A tada bi se ozvali bregovi i provalije vraćajući naše glasove, ali inačije, kao što govori<br />
sáma šuma.<br />
Putić bio uzak te nismo mogli ići u grupi, već koračasmo jedan za drugim i dosta podaleko,<br />
pa smo razgovarajući se vikali, da se možemo razumjeti. Činilo mi se da ulazimo u<br />
neki čudan svijet i da ga otkrivam ja prvi. A i morao sam misliti tako: selo Visoko, pa sve<br />
dalje i dublje, bijaše nešto posve drugo od Podova i od svega što sam dotada vidio.<br />
- Hoje, hoj!... Aoh, goro, ej!<br />
To je bilo sve, čime sam mogao pokazati ono, što mi je vrelo u duši, i ti su mi usklici bili<br />
dosta, a moji su drugovi odgovarali kao da me razumiju.<br />
I začudo, ponoviše mi se osjećaji i misli koje imađah hodajući ljetos s Bakotom po kamenim<br />
kosama s onu stranu Podova.<br />
Sa vrha kakva brda i preko valovite ravnice pod njim na zapadu beskonačan vidik, pa u<br />
silnoj daljini nejasna tmuša što sjeća na more i neizmjerne prostore. - Ovo je ona ista<br />
slana voda koja i u Kalifornijskom zaljevu - pomislim kad smo ljetos s Majevice gledali<br />
daleko svjetlucanje mora kroz sunčani žar. No sada već nisam bio u prostoru što mi<br />
raznosi misli, već u kraju što ga sanjah u srcu i prije no što ga vidjeh, i sada je postajalo<br />
zbiljom što je prije bilo samo nejasna slutnja. A i momci što su išli sa mnom, činili mi se<br />
viši, dostojniji, jer bijahu domaći u tim brdima, a meni bi trebalo spremati se još dosta da<br />
postanem onaki. I sve što smo išli dublje u šumu, kao da se dizala neka težina s mene i<br />
oklop gvozdeni što me sape u svijetu, pa sam osjetio kako postajem opet ono što mi se<br />
činilo da sam bio nekad - još prije svoga djetinjstva.<br />
Busove Staje rekoše mi da su još daleko, ali već bijasmo u njihovu okrugu i na svakom<br />
koraku budila mi se u duši sve veća radost. Ona je bila isto što i osjećanje žara prve mladosti,<br />
ali je nisam mogao osjetiti ovako jasno prije nego što sam otresao sve što se prilijepilo<br />
za me u primorskim varošima i u kršu što ga je slani morski zadah stvorio.<br />
Spuštajući se kroz te duboke, šumovite klance, pomalo su mi se mijenjale misli, osjećaji,<br />
pa i sam govor, baš kao što se i nehote promijeni obično vladanje kad se prekorači crkveni<br />
prag. Kad smo došli na Mali Halan gdje se uvala suzila najviše pa odjedanput razmakla<br />
svoja krila, ugledah pred sobom duboku dolinu punu bjelkaste magle obasjane<br />
mjesečinom. A iz nje se dizala, upravo pred nama Vještića gora kao zid i crna: jedna od<br />
bezbrojnih dolina i planina po kojima stanuje jezgra naroda živeći slično kao što se živi u<br />
manastiru sv. Đurđa.<br />
Taj je vidik bio također prostran, ali nije rasipao moju snagu i misli neizmjernim i zagonetnim<br />
površinama, već mi donosio srcu novu silu okruženu odasvud da se ne raspe.<br />
Da, ovaj kraj imao je čudnu silu, ali silu što još spava i snagu daje samo onome koji je<br />
ondje traži!<br />
Podno Malog Halana, među vrhovima bukava i jela, bljesnula bi kadikad svjetlost i opet<br />
iščezla, tako da nisam pravo znao je li ono i bila prava svjetlost ili mi je sinulo u samim<br />
zjenicama. Ta meni se još od ljetos priviđalo koješta što je sličilo više snu nego zbilji, jer<br />
sve što je u životu lijepo, čini se kao san.<br />
100